УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
05 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 362/440/24
провадження № 61-11488ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 
2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 
2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Тетяна Миколаївна, про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ: 
У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 130 000,00 Євро, 3% річних в сумі 3 900 Євро та інфляційних втрат в сумі 5 659,33 Євро.
22 січня 2024 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.
В обґрунтування заяви ОСОБА_2 вказує, що є підстави вважати, що 
у ОСОБА_3 відсутні грошові кошти, рухоме майно, а нерухоме майно може бути відчужене ним на користь третіх осіб, що може ускладнити або унеможливити виконання рішення про стягнення боргу.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від                 06 лютого 2024 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року, заяву про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , в межах ціни позову 
5 832 184, 40 грн, в тому числі на житловий будинок, загальною площею 268,6 м2, адреса: АДРЕСА_1 .
Накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках відповідача ОСОБА_3 , в межах ціни позову, що становить 5 832 184, 40 грн.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувався тим, що після подання ОСОБА_2 позову у цій справі, а саме безпосередньо в день подання заяви про забезпечення позову - 19 січня 2024 року ОСОБА_3 відчужив належний йому на праві приватної власності житловий будинок 
ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу. Суди вважали, що наявні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову у цій справі у зв`язку із вказаними обставинами, оскільки відсутність спірного майна (житлового будинку) у власності відповідача може утруднити або унеможливити виконання рішення суду про стягнення заборгованості,
у разі задоволення позову.
09 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Денисенко О. М. засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 02 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 09 липня 2024 року.
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати вказані оскаржувані судові рішення в частині накладення арешту на житловий будинок та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди ухвалюючи рішення про задоволення заяви про забезпечення позову, не звернули увагу на судову практику Верховного Суду, викладену у постановах від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19, від 24 лютого 2024 року у справі № 755/5333/20.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками цього судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом 
в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Суд встановив, що з позовом у цій справі ОСОБА_2 звернувся 09 січня 2024 року.
19 січня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову.
Як на підставу вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно (житловий будинок), позивач посилався на те, що це нерухоме майно належить ОСОБА_3 , який в свою чергу це майно може відчужити на користь третіх осіб, що в подальшому, у разі відсутності коштів, унеможливить виконання рішення суду про стягнення боргу за рахунок цього майна.
Також з матеріалів справи встановлено, що вже після подання                   ОСОБА_2 позову у даній справі, а саме безпосередньо в день подання заяви про забезпечення позову - 19 січня 2024 року ОСОБА_3 відчужив належний йому на праві приватної власності житловий будинок ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.
Суд також врахував, що позивач збільшив розмір позовних вимог шляхом заявлення вимоги до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, як фраудаторного правочину.
Суди виснували про наявність обґрунтованих припущень, що відповідач ОСОБА_3 , як власник відчужить належний йому житловий будинок, що в свою чергу за відсутності такого майна утруднить або унеможливить виконання рішення суду про стягнення заборгованості, у разі задоволення позову.
Співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову для власника майна та невжиття таких для позивача, свідчить про те, що накладення арешту на житловий будинок є менш обтяжливим для власника майна, ніж невжиття заходів забезпечення, що може призвести до негативних наслідків для позивача щодо реалізації ним права на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.
При цьому, слід враховувати і те, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення; інститут забезпечення позову не позбавляє власника його права власності, а лише на певний час обмежує у розпорядженні майном.
Із вказаними висновками погоджується і Верховний Суд.
Доводи касаційної скарги, що суди не врахували при ухваленні оскаржених рішень висновків, викладених у постановах Верховного Суду, 
від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19, від 24 лютого 2024 року у справі № 755/5333/20 
є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини, предмет позовних вимог, вид забезпечення позову та правове регулювання відрізняються 
у цій справі й у справі, яка переглядається.
Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержання норм процесуального права та зводяться до незгоди з висновками судів 
і тлумачення на свій розсуд норм процесуального права.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Тетяна Миколаївна, про стягнення заборгованості за договором позики.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                             А. С. Олійник
                                                                                                             І. М. Фаловська