ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 753/6409/21
провадження № 61-7457св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., | Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Полтаваобленерго»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва                           від 18 листопада 2022 року у складі судді Сирбул О. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (далі - АТ «Полтаваобленерго») про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку та відшкодування моральної шкоди.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що  ОСОБА_1 працював на посаді очільника юридичної служби компанії «Полтаваобленерго» з жовтня 1997 року, останнім часом - на посаді директора з правової роботи. Наказом від 05 листопада                  2019 року № 825-к звільнений з роботи роботодавцем. Позивач не погодився зі звільненням і пред`явив позов про визнання звільнення незаконним. Судовий спір про визнання незаконним і скасування наказу № 825-к наразі триває                                   в Октябрському районному суді м. Полтави. Основною підставою незаконності звільнення ОСОБА_1 05 листопада 2019 року за наказом № 825-к є те, що працівник задовго до дня звільнення серйозно захворів, весь час перебував на лікарняному, у тому числі - і в день звільнення. Лікарняний листок закритий лише 12 грудня 2019 року. Надалі роботодавець визнав листки ОСОБА_1                        з 05 листопада 2019 року до 12 грудня 2019 року і оплатив їх. У судовому засіданні в Октябрському районному суді м. Полтави відповідач заявив, що він добровільно усунув порушення трудового права позивача шляхом внесення змін до оскаржуваного наказу. Дізнавшись про це, позивач 13 лютого 2021 року офіційно запросив у АТ «Полтаваобленерго» ознайомлення з наказом, який змінює наказ № 825-к і який стосується позивача особисто, та просив вручити йому належно посвідчену копію цього документа, як це передбачено трудовим законодавством України. Всупереч статті 34 Конституції України, статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач проігнорував запит ОСОБА_1 , відповідно, не було дотримано порядку звільнення працівника.
Лише у березні 2021 року позивач отримав з матеріалів судової справи витяг                   з наказу АТ «Полтаваобленерго» від 25 травня 2020 року № 567-к. Як випливає                  з примірника наказу від 25 травня 2020 року № 567-к, відповідач у пункті 1, усвідомлюючи, що за законом не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності працівника, скасував звільнення позивача за наказом від 05 листопада 2019 року № 825-к.
Наказ від 05 листопада 2019 року № 825-к відповідач також виніс з істотним порушенням встановленого порядку звільнення працівника - він не був вручений ОСОБА_1 під розписку, тобто у належному порядку.
Зазначав, що наразі оскаржується наказ АТ «Полтаваобленерго» від 25 травня 2020 року № 567-к, оскільки усунувши існування попереднього порушення - незаконного звільнення працівника під час лікарняного, шляхом прийняття нового наказу від 25 травня 2020 року, відповідач одночасно вчинив нове порушення - звільнив працівника з недотриманням встановленого законом порядку.
Вказував, що належить урахувати, що звільнення директора з правової роботи ОСОБА_1 за наказом від 25 травня 2020 року № 567-к відбулося під час дії                    в України карантину, спричиненого пандемією короновірусу. У цьому випадку повністю відсутня належна мотивація звільнення працівника 25 травня 2020 року. Формальним приводом для цього є прогул, нібито здійснений ОСОБА_1                     у 2015 році. За це і був винесений наказ про звільнення від 29 жовтня 2015 року.               Цей наказ у судовому порядку був скасований, працівник - поновлений на роботі        і до 05 листопада 2019 року він належно виконував свої функції на посаді директора з правової роботи. У подальшому дія наказу поновлена постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року. Таке рішення суду дало можливість              АТ «Полтаваобленерго» своїм наказом від 05 листопада 2019 року № 825-к поновити розпорядження про звільнення ОСОБА_1 за прогул, вчинений              у 2015 році. Але при цьому відповідач абсолютно не врахував, що факт саме відсутності прогулу в 2015 році уже був достеменно встановлений іншими судами. Позаяк на час закінчення судового розгляду справи № 553/2444/15-ц позивач був поновлений на роботі і працював на посаді директора з правової роботи, тоді те рішення судів про фактичну відсутність правової підстави для звільнення - прогулу в 2015 році - не мало значення. Виносячи накази про повторне звільнення               ОСОБА_1 від 05 листопада 2019 року та від 25 травня 2020 року, відповідач умисно не врахував того, що правова підстава для звільнення, що була наявною             29 жовтня 2015 року, вже давно відпала.
Таким чином, з огляду на серйозне порушення процедури під час звільнення директора з правової роботи ОСОБА_1 , таке звільнення не може вважатися законним, наказ АТ «Полтаваобленерго» від 25 травня 2020 року № 567-к має бути скасованим, а позивач - поновлений на роботі.
Вимагав стягнути із відповідача суму втраченого заробітку за вимушений прогул внаслідок незаконного звільнення за період із 13 грудня 2019 року до теперішнього часу.
Також вимагав відшкодувати суму моральної шкоди, яка нанесена йому відповідачем незаконним звільненням. Розмір моральної шкоди, завданої             ОСОБА_1 шляхом погіршення здоров`я, зменшення ділового престижу, авторитету та наукової репутації, порушення нормальних життєвих зв`язків та дружніх відносин, оцінював у 1 200 000,00 грн.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня               2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог та відсутності порушень трудового законодавства зі сторони відповідача.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ від 25 травня 2020 року № 567-к «Про внесення змін до наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к «Про скасування наказу від 17 листопада 2017 року № 775-к «Про поновлення на роботі                     ОСОБА_1 » та наказу від 05 листопада 2019 року № 826-к «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні щорічних відпусток» виданий АТ «Полтаваобленерго» на виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року та постанови Верховного Суду                      від 18 вересня 2019 року у справі № 553/4211/15-ц, яким визнано звільнення позивача в 2015 році законним, а наказ, виданий на виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області про поновлення на роботі, втратив свою силу, що виключає обґрунтованість посилань позивача на норми чинного трудового законодавства України при видачі наказу від 25 травня 2020 року № 567-к, оскільки мало місце виконання рішення суду щодо звільнення                    ОСОБА_1 у жовтні 2015 року. Ураховуючи, що відповідач лише в травні                2020 року отримав від позивача оригінали листків непрацездатності АДЦ № 051997, АДЦ № 051998, АДЦ № 139994, АТ «Полтаваобленерго» видало наказ від 25 травня 2020 року № 567-к шляхом зміни дати скасування наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі, тому правильним є визначення дати припинення трудових відносин першим днем після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача - 13 грудня 2019 року, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19).
Місцевий суд також вказав, що позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення втраченого внаслідок вимушеного прогулу заробітку та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання наказу від 25 травня              2020 року № 567-к у частині звільнення з роботи ОСОБА_1 незаконним та скасування, в задоволенні якої відмовлено, тому вони теж не підлягають задоволенню.
Апеляційний суд у свою чергу зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
ОСОБА_1 16 травня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Заявник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження цих судових рішень визначив те, що:
 
- (1) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18, відповідно до яких під незаконним звільненням потрібно розуміти звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом;
 
- (2) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 205/6983/16-ц, щодо наслідків неознайомлення працівника з наказом про звільнення.
 
У касаційній скарзі заявник також вказує, що суди на порушення частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не взяли до уваги установлені постановою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року           у справі № 554/604/20 обставини щодо того, що «на виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року у справі № 553/4211/15-ц, яким визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення позивача з роботи, відповідач продовжив із позивачем трудовий договір, допустив його до роботи, повідомив про це центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, надавав йому щорічну основну відпустку та творчу відпустку, а також відпустку без збереження заробітної плати, тобто вчиняв дії, які свідчать про те, що між ОСОБА_1 та відповідачем відповідно до частини першої статті 9, статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 21, 24, 235 КЗпП України           з моменту видання наказу про поновлення на роботі на підставі судового рішення між позивачем і відповідачем виникли трудові відносини, оформлені належним чином».
 
Видавши наказ про допуск ОСОБА_1 до роботи на посаді директора з правової роботи і виконавши цей наказ, роботодавець за приписом статті 24 КЗпП України уклав із працівником трудовий договір, розпочав із ним трудові відносини. Принциповим у цьому спорі є вирішення питання перебування позивача в трудових відносинах із відповідачем у період з 17 листопада 2017 року до 13 грудня            2019 року, проте суди не встановили, в якому порядку і на підставі яких рішень ці трудові відносини припинилися 13 грудня 2019 року. Апеляційний суд мав при розгляді цієї справи спочатку проаналізувати відносини, у яких перебували                       АТ «Полтаваобленерго» і позивач до 29 жовтня 2015 року, і встановити, що вони припинилися за наказом від 29 жовтня 2015 року № 342-к у зв`язку з ретроактивною дією постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 553/4211/15-ц. І окремо необхідно було дослідити відносини, що склалися між АТ «Полтаваобленерго» і позивачем у період з 17 листопада 2017 року до                           13 грудня 2019 року. Суди неправильно зосередилися виключно на аналізі законності наказу від 25 травня 2020 року № 567-к, який не оскаржувався позивачем. Також апеляційний суд зосередився на аналізі наказу                                       АТ «Полтаваобленерго» від 05 листопада 2019 року № 825-к, який теж не є предметом оскарження. Неправильним є твердження, що наказ від 25 травня  2020 року № 567-к (виконання якого і є предметом розгляду) змінює наказ № 825-к лише в частині дати скасування наказу № 775-к - з 05 листопада 2019 року на                13 грудня 2019 року, які відрізняються як за темпоральними вимірами, так і за обсягом. Наказ від 25 травня 2020 року № 567-к є наказом про звільнення, який           є законним та позивач не оскаржує, водночас роботодавець не вручив його заявнику, записів до трудової книжки не вніс. Звільнення позивача відбулося з порушенням порядку, установленого законом. У судових засіданнях відповідач, наполягаючи на тому, що звільнення ОСОБА_1 правомірно було здійснено без ознайомлення його під розпис із відповідним наказом і навіть без будь-якого повідомлення, в той же час підтвердив, що він ніколи не надавав наказ № 567-к на ознайомлення працівникові та не пропонував йому його підписати. Звільнення працівника не можна вважати законним, а процедуру - завершеною, якщо звільненому працівнику не вручена під підпис копія наказу від 25 травня 2020 року № 567-к.
 
У серпні 2023 року до Верховного Суду від АТ «Полтаваобленерго» через систему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якій відповідач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення суддів - без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2023 року цивільну справу № 753/6409/21 (провадження                         № 61-7457ск23) призначено судді-доповідачу Олійник А. С.
Ухвалою від 01 червня 2023 року Верховний Суд залишив касаційну скаргу    ОСОБА_1 без руху та надав заявнику строк для усунення її недоліків.
Заявник 23 червня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної разом із доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою від 29 червня 2023 року Верховний Суд визнав необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Олійник А. С., передав заяву ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Олійник А. С. на вирішення іншому судді.
Ухвалою від 30 червня 2023 року Верховний Суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Олійник А. С.
Ухвалою від 05 липня 2023 року Верховний Суд задовольнив заяву про самовідвід судді Верховного Суду Олійник А. С., відведено суддю Верховного Суду                   Олійник А. С. від участі у розгляді справи № 753/6409/21, передано матеріали касаційного провадження № 61-7457ск23 для здійснення повторного автоматизованого розподілу.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 06 липня 2023 року визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду                        від 11 квітня 2023 року у складі суддів Верховного Суду: Погрібного С. О.                 (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.
Верховний Суд за результатами перегляду касаційної скарги та заяви про усунення недоліків встановив, що ОСОБА_1 частково усунув недоліки, визначені ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2023 року.
Ухвалою від 20 липня 2023 року Верховний Суд продовжив заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою від 27 липня 2023 року Верховний Суд визнав необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Ступак О. В. та Яремка В. В., заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Ступак О. В. та Яремка В. В. передав для вирішення зазначеного питання, у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді.
Ухвалою від 31 липня 2023 року Верховний Суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Ступак О. В. та Яремка В. В.
Ухвалою від 01 серпня 2023 року Верховний Суд продовжив заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги.
Заявник 14 серпня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги разом із доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції.
Ухвалою від 17 серпня 2023 року Верховний Суд поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суду м. Києва                           від 18 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду                       від 11 квітня 2023 року, відкрив касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребував матеріали справи № 753/6409/21 із Дарницького районного суду м. Києва та встановив учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 753/6409/21.
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року № 49/0/226-24          у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді ОСОБА_2 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 січня 2024 року справу передано судді-доповідачу              Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою від 04 червня 2024 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносин із АТ «Полтаваобленерго».
 
Наказом АТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року № 342-к директора                  з правової роботи ОСОБА_1 звільнено з роботи з 29 жовтня 2015 року згідно           з пунктами 3, 4 частини першої статті 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин з 30 червня 2015 року до 28 вересня 2015 року та систематичне невиконання службових обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року у справі № 553/4211/15-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «Полтаваобленерго» про відновлення положення, що існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. Визнано незаконним та скасовано наказ від 29 жовтня 2015 року № 342-к в частині зазначення підстави звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. У задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 29 жовтня 2015 року № 342-к в решті формулювання, відновлення положення, що існувало до порушення прав, поновлення на роботі відмовлено за безпідставністю.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року у справі № 553/4211/15-ц скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та поновлення на роботі. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ                    від 29 жовтня 2015 року № 342-к в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді з 30 жовтня 2015 року. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року залишено без змін.
 
На виконання рішення Апеляційного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року ПАТ «Полтаваобленерго» 17 листопада 2017 року видано наказ № 775-к, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи із 30 жовтня            2015 року.
 
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року у справі № 553/4211/15-ц скасовано, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня                     2017 року залишено в силі.
 
Наказом АТ «Полтаваобленерго» від 05 листопада 2019 року № 825-к скасовано наказ від 17 листопада 2017 року № 775-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи та визнано вважати ОСОБА_1 звільненим                         з посади директора з правової роботи згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України відповідно до наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня                2015 року № 342-к, до якого внесені зміни наказом від 21 серпня 2017 року              № 555-к, з 03 листопада 2015 року. Зобов`язано начальника відділу кадрів ОСОБА_3 зробити відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 .
 
Підставою винесення наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к зазначено: рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року                           у справі № 553/4211/15-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року                 у справі № 553/4211/15-ц.
 
Наказом АТ «Полтаваобленерго» від 05 листопада 2019 року № 826-к виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за 77 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи: із 06 жовтня 2016 року до 05 жовтня                   2017 року, із 06 жовтня 2017 року до 05 жовтня 2018 року, із 06 жовтня 2018 року до 05 жовтня 2019 року, із 06 жовтня 2019 року до 05 листопада 2019 року.
 
Відповідно до наказів ПАТ «Полтаваобленерго» на підставі заяв ОСОБА_1                     у періоди: з 22 червня 2020 року до 26 червня 2020 року, з 01 липня 2019 року до   12 липня 2019 року, з 08 січня 2019 року до 07 квітня 2019 року, з 11 грудня                  2018 року до 14 грудня 2018 року, з 01 жовтня 2018 року до 19 жовтня 2018 року,     з 21 березня 2018 року до 20 вересня 2018 року, 09 березня 2018 року, з 17 лютого 2018 року до 26 лютого 2018 року, з 19 січня 2018 року до 16 лютого 2018 року,                 з 10 січня 2018 року до 12 січня 2018 року, 21 грудня 2017 року, з 30 листопада 2017 року до 01 грудня 2017 року, з 04 грудня до 05 грудня 2017 року, йому надавались оплачувані щорічні, творчі та неоплачувані відпустки.
 
20 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Полтаваобленерго» та надав оригінали листків непрацездатності АДЦ № 051997, АДЦ № 051998, АДЦ № 139994.
 
Наказом АТ «Полтаваобленерго» від 25 травня 2020 року № 567-к внесено зміни до наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к «Про скасування наказу від 17.11.2017 № 775-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та наказу від 05 листопада            2019 року № 826-к «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористанні дні щорічних відпусток», зокрема пункт 1 наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к «Про скасування наказу від 17.11.2017 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » викладено в наступній редакції: «Скасувати наказ від 17.11.2017 № 775-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи з 13.12.2019». Внесено зміни в пункт 1 наказу від 05 листопада 2019 року № 826-к «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні щорічних відпусток», а саме: « ОСОБА_1 виплатити грошову компенсацію за             81 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період роботи, а саме:   з 6 жовтня 2016 року по 5 жовтня 2017 року - 6 календарних днів; з 6 жовтня            2017 року по 5 жовтня 2018 року - 34 календарних днів; з 6 жовтня 2018 року по            5 жовтня 2019 року - 34 календарних днів; з 6 жовтня 2019 року по 13 грудня            2019 року - 7 календарних днів». Зобов`язано начальника відділу кадрів               Семенко О. С. зробити відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 .
 
Підставою винесення наказу від 25 травня 2020 року № 567-к зазначено: звернення ОСОБА_1 (вхідний від 20 травня 2020 року № 614-Г) та отримання оригіналів листків непрацездатності АДЦ № 051997 - з 07 жовтня 2019 року до                  05 листопада 2019 року; АДЦ № 051998 - з 06 листопада 2019 року до 05 грудня  2019 року; АДЦ № 139994 - з 06 грудня 2019 року до 12 грудня 2019 року.
 
У провадженні Октябрського районного суду м. Полтави знаходилася справа № 554/2575/20 (провадження № 2/554/1244/2020) за позовом ОСОБА_1 до              АТ «Полтаваобленерго» про скасування наказів та визнання записів у трудовій книжці незаконними та зобов`язання вилучити записи, предметом якої                                є скасування наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к «Про скасування наказу від 17.11.2017 №775-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».
 
Ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 23 березня                                2022 року провадження у справі № 554/2575/20 за позовом ОСОБА_1 до                     АТ «Полтаваобленерго» про скасування наказів та визнання записів у трудовій книжці незаконними та зобов`язання вилучити записи закрито за заявою позивача.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення судів відповідають.
 
У частині першій статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити                 у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5^1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14).
 
Згідно зі статтею 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника                            з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019               у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення частини третьої статті 40 КЗпП України, та зазначено, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства.
 
Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.
 
Положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
 
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, урахували вказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, чим виконали вимогу частини четвертої статті 263 ЦПК України, за якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Твердження заявника про те, що наказ АТ «Полтаваобленерго» від 25 травня           2020 року № 567-к є наказом про звільнення, не відповідає дійсності, оскільки цим наказом викладено в новій редакції пункт 1 наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к, який першочергово виглядав так: «Скасувати наказ від 17.11.2017             № 775-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи», наступним чином: «Скасувати наказ від 17.11.2017 № 775-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи                  з 13.12.2019».
 
Пункт 2 наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к про те, що ОСОБА_1 вважається звільненим з посади директора з правової роботи згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 29 жовтня 2015 року № 342-к, залишився без змін.
 
Уточнення, внесені наказом від 25 травня 2020 року № 567-к, були обумовлені зверненням ОСОБА_1 (від 20 травня 2020 року № 614-Г) та отриманням роботодавцем листків непрацездатності АДЦ № 051997 (період тимчасової непрацездатності: 07 жовтня 2019 року - 05 листопада 2019 року), АДЦ № 051998 (період тимчасової непрацездатності: 06 листопада 2019 року - 05 грудня                 2019 року), АДЦ № 139994 (період тимчасової непрацездатності: 06 грудня                   2019 року - 12 грудня 2019 року).
 
У свою чергу підставами наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к були рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року та постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 553/4211/15-ц, які установили правомірність звільнення позивача за прогул згідно з наказом                       АТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року № 342-к.
Наказ АТ «Полтаваобленерго» від 05 листопада 2019 року № 825-к і є наказом про звільнення ОСОБА_1 , який уточнений наказом від 25 травня 2020 року № 567-к щодо дати такого звільнення, ураховуючи тимчасову непрацездатність позивача, про яку він повідомив відповідача у травні 2020 року.
 
Законність наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к була предметом позову ОСОБА_1 до АТ «Полтаваобленерго» у справі № 554/2575/20, провадження                 у якій закрито ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2022 року за заявою ОСОБА_1 про відмову від позовних вимог та закриття провадження.
 
Зміна відповідачем дати звільнення позивача шляхом визначення дати припинення трудових відносин першим днем після закінчення періоду його тимчасової непрацездатності відповідає вимогам закону.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній для спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
 
У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (частина п`ята статті 235 КЗпП України).
 
Заявник у касаційній скарзі зазначає, що він не оскаржує наказ від 25 травня                2020 року № 567-к з приводу його законності, водночас у першій позовній вимозі він просив суд визнати наказ АТ «Полтаваобленерго» від 25 травня 2020 року № 567-к в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 незаконним та скасувати його.
 
Неознайомлення працівника із наказом від 25 травня 2020 року № 567-к не є підставою для його скасування, оскільки про факт звільнення на підставі наказу від 05 листопада 2019 року № 825-к позивач достеменно знав, що ним не заперечується та підтверджується матеріалами справи.
 
Період відносин між АТ «Полтаваобленерго» та ОСОБА_1 між 17 листопада 2017 року та 13 грудня 2019 року не впливає на правомірність наказу від 25 травня 2020 року № 567-к із підстав, зазначених у позовній заяві, тому аргументи касаційної скарги із цього приводу відхиляються.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди порушили частину четверту статті 82 ЦПК України та не врахували встановлення Верховним Судом у постанові                   від 04 серпня 2021 року у справі № 554/604/20 факту того, що з моменту видання наказу про поновлення на роботі на підставі судового рішення між позивачем і відповідачем виникли трудові відносини, оформлені належним чином, суд не бере до уваги, оскільки позивач не посилався на це у позовній заяві, у свою чергу в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).
 
У справі № 554/604/20 ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Полтаваобленерго» про визнання права на перебування в трудових відносинах та на зарахування трудового стажу. Посилання Верховного Суду у мотивувальній частині постанови від 04 серпня 2021 року про те, що «на виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року у справі № 553/4211/15-ц, яким визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення позивача з роботи, відповідач продовжив із позивачем трудовий договір, допустив його до роботи, повідомив про це центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, надавав йому щорічну основну відпустку та творчу відпустку, а також відпустку без збереження заробітної плати, тобто вчиняв дії, які свідчать про те, що між ОСОБА_1 та відповідачем відповідно до частини першої статті 9, статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 21, 24, 235 КЗпП України                з моменту видання наказу про поновлення на роботі на підставі судового рішення між позивачем і відповідачем виникли трудові відносини, оформлені належним чином», здійснено судом касаційної інстанції щодо вимог про існування між позивачем та відповідачем трудових відносини у період з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року. Верховний Суд із цього приводу вказав, що, установивши, що позов ОСОБА_1 в частині визнання правовідносин трудовими, визнання права на загальний трудовий стаж і професійний стаж у період з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року є обґрунтованим і підставним, але при цьому жодне право позивача не порушене і не оспорюється відповідачем, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення такого позову.
 
Отже, вказане не спростовує правомірність наказу від 25 травня 2020 року № 567-к та не може бути підставою для скасування оскаржуваних рішень судів.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду               від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду                     від 12 вересня 2018 року у справі № 205/6983/16-ц, від 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суди неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права при постановленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними                   у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими                (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року                    у справі № 233/2021/19).
 
Так, у справі № 205/6983/16-ц за позовом Особи_1 до підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди Верховний Суд скасував рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року та залишив в силі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська                     від 23 травня 2017 року, яке мотивоване тим, що відповідач не дотримав порядку звільнення позивача з роботи, оскільки наказом від 30 травня 2016 року № 557-к Особу_1 було звільнено з роботи з 03 червня 2016 року, тобто в період тимчасової непрацездатності, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України,                   а в наказі від 24 червня 2016 року № 714-К, яким були внесені зміни до наказу              від 30 травня 2016 року № 557-к, не зазначено конкретну дату, з якої позивача звільнено з займаної посади, що є підставою для визнання їх незаконними та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, виходячи із розрахунку, наведеного судом. Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, не взяв до уваги, що звільнення - це триваючий у часі процес, який закінчується видачею трудової книжки з копією наказу про звільнення та остаточним розрахунком. На час виходу позивача з лікарняного процедура звільнення не закінчена, а підстава звільнення вже відпала, тому звільнення не можна вважати обґрунтованим.
 
У справі № 755/14564/18 за позовом Особи_1, яка є особою з інвалідністю І групи загального захворювання по зору, до Київського обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі Верховний Суд вказав, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким належить розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що позивачці було запропоновано всі вакансії, які були вільні                             у відповідача; висновки суду, що позивачці пропонувалася інша робота, не ґрунтуються на вимогах чинного трудового законодавства, оскільки посада провідного юрисконсульта Славутицького міського центру зайнятості перебуває на великій відстані від місця проживання Особи_1, а запропонована їй тимчасова посада на період відпустки по догляду за дитиною не може пропонуватися працівнику при вивільненні його у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; висновок суду про недоведеність позивачем наявності інших посад, крім запропонованих, а також пропонування їй посад, які не могли пропонуватися Особі_1, є необґрунтованими, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок довести відсутність порушення вимог трудового законодавства при звільненні працівника; вирішуючи спір та оцінюючи як належний доказ висновки комісії по працевлаштуванню Київської обласної служби зайнятості, суд першої інстанції не звернув увагу, що такі висновки не є належним доказом, враховуючи особливість позивачки як працівника, для якого створена індивідуальна програма реабілітації інвалідів, а при наданні переваги на залишення на роботі на підставі статті 42 КЗпП України, такі особливості підлягають врахуванню; підставою звільнення позивачки є пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, який передбачає не наявність порушення позивачем вимог трудового законодавства при виконанні своїх посадових обов`язків (неможливості їх виконання за станом здоров`я), на що посилався відповідач, а зміни в організації виробництва і праці, що підлягають обґрунтуванню іншими обставинами.
 
Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що направлення справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення справи, а отже, й остаточного формування правового висновку у ній.
 
У цих двох справах, на які посилався заявник, предметом спору та розгляду судів було питання правомірності звільнення працівників із займаних посад, що не відповідає спірним правовідносинам у справі, що переглядається.
 
Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин                у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
У зв`язку з цим безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують установлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення втраченого внаслідок вимушеного прогулу заробітку та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання наказу                від 25 травня 2020 року № 567-к в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 незаконним, тому також не підлягають задоволенню.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову у позові.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію                           про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд, на підставі статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Б. І. Гулько
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець