СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року                       м. Харків                        Справа № 910/17865/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Склярук О.І., суддя Гетьман Р.А. , суддя  Россолов В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін у судове засідання апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Москаленка Віталія Леонідовича вх. № 868 Х/2 на рішення Господарського суду Харківської області від 12.03.2024, ухвалене суддею Калініченко Н.В. у приміщенні Господарського суду Харківської області без повідомлення (виклику) учасників справи (повне рішення складено 12.03.2024) у справі №910/17865/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА", м. Київ,
до Фізичної особи - підприємця Москаленка Віталія Леонідовича, м.Барвінкове Харківської області,
про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ “БІЗНЕС ПОЗИКА”, звернувся до Господарського суду м. Києва (справа передана за підсудністю до Господарського суду Харківської області) із позовною заявою у справі №910/17865/23 до відповідача, ФОП Москаленка Віталія Леонідовича, про стягнення заборгованості за кредитним договором № 067174-ХВ1-011 в загальному розмірі 200575,42 грн, а саме: заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом – 117366,17 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом – 83209,25 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.03.2024 у справі №910/17865/23 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 067174-ХВ1-011 від 01.02.2021, а саме, заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом у розмірі 117366,17 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом у розмірі 83209,25 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2406,90 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов до передчасного висновку, не надав  належну правову оцінку усім доказам, наявним у матеріалах справи, а також не повно з`ясував обставини справи, що є порушенням матеріального та процесуального права. 
Вважає, що матеріали справи не містять належних доказів , що кредитні кошти були отримані відповідачем, відсутні первинні документи. 
Посилається на неповідомлення судом першої інстанції щодо призначення справи до розгляду, просить: скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 12.03.2024 у справі №910/17865/23 та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ “Бізнес-Позика” відмовити в повному обсязі; справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Для розгляду справи шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О ., суддя Фоміна В.О .
Ухвалою суду від 08.04.2024, з метою перевірки обставин, які мають значення для подальшого руху апеляційної скарги, було витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №910/17865/23, які надійшли до Східного апеляційного господарського суду 09.04.2024.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2024 апеляційну скаргу було залишено без руху з тих підстав, що апелянтом не повною мірою дотримано вимог п.2 ч.3 ст.258 ГПК України, відповідно до якого до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору; суд зазначив, що заявникові слід надати суду докази доплати судового збору в розмірі 01,36 грн. Для усунення недоліків апеляційної скарги заявнику було встановлено десятиденний строк з дня вручення йому копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. Іншою ухвалою від цієї ж дати витребувано у суду першої інстанції матеріали даної справи.
16.04.2024, тобто в межах строку, визначеного судом в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху, апелянт через систему “Електронний суд” подав заяву про усунення недоліків скарги, до якої додано докази доплати судового збору у належному розмірі.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2024   відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено учасникам справи строк  для подання відзивів на апеляційну скаргу,  ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали від учасників справи не надійшло.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.24, у зв`язку із звільненням у відставку головуючої  судді  Шевель О. В., сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Склярук О.І.,  суддя            Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.
Згідно положень  ст. 32 Господарського процесуального кодексу України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.
Враховуючи викладене, колегія суддів у новому складі вирішила прийняти справу до свого провадження.

Колегія суддів зауважує, що на час винесення даної ухвали, в Україні введено дію воєнного стану, а також особливий режим роботи Східного апеляційного господарського суду, що може привести до подовження процесуальних строків розгляду справи.

Позивачем  було надано відзив, в якому він просив залишити оскаржене рішення суду без змін, а означену скаргу без задоволення через її необґрунтованість . 

Відповідно до статті  269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на нижче викладене.
Судом першої інстанції було встановлено наступні обставини справи.
Як зазначено у позовній заяві, 01.02.2021 року відповідач уклав з позивачем договір про надання кредиту № 067174-ХВ1-011 (надалі – «Договір»). 
Договір укладений в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам – підприємцям ТОВ «БІЗПОЗИКА», через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця - https://bizpozyka.com/. 
Укладення договору підтверджується візуальною формою послідовності дій, щодо укладення електронного договору про надання кредиту № 067174-ХВ1-011 від 01.02.2021 р. 
До укладення Договору ОСОБА_1 було належним чином ідентифіковано/верифіковано, а саме: 01.02.2021 р. за допомогою відеоверифікації здійснена перевірка особи, яка звернулась за отриманням кредиту з особою, якій належить фінансовий номер телефону НОМЕР_1 та паспорт громадянина України у формі ID карти № НОМЕР_2 . 
Відповідно до п. 1 Договору, Кредитодавець надає Позичальникові кредит у розмірі 144 000,00 грн., строком на 24 тижні – до 19.07.2021 року, на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 0,72957552% в день (фіксована ставка). Кредит надається на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором про надання кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям. 
До п. 2 Договору, протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом, нараховується на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування Кредитом, із урахування дня видачі Кредиту та дня повернення Кредиту згідно графіку платежів. 
Позичальник зобов`язаний був повернути Кредит та сплатити Проценти за користування Кредитом згідно графіка платежів, зазначеного в п. 3 Договору. 01.02.2021 року позивач видав відповідачу Кредит у розмірі 144 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 24171 від 01.02.2021 р., чим виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі. 
Кошти були перераховані на картковий рахунок відповідача 5168742235545278, який він зазначив в особистому кабінеті на сайті позивача - https://my.bizpozyka.com, що підтверджується витягом з анкети клієнта ОСОБА_1 від 21.11.2023 . 
Як зазначає позивач, до теперішнього часу відповідач лише частково сплатив позивачу заборгованість за Договором в розмірі – 104 470,25 грн., чим порушив свої зобов`язання, встановлені Договором. 
Зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. 
Як вказує позивач, станом на дату подання позовної заяви, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором складає – 200 575,42 грн., а саме: - заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом – 117 366,17 грн.; - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом – 83 209,25 грн.
Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до господарського суду і зданим позовом про стягнення з відповідача  заборгованості .

Як зазначалося вище, було задоволено позовні вимоги  по справі. 
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що  стаття 11 Цивільного кодексу України       вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. 
В       статті 174 Господарського кодексу України       визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. 
При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. 
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. 
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. 
Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та               Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. 
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. 
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). 
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»               встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. 
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. 
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»     визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до     Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. 
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті       205,       207 ЦК України). 
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. 

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Аналогічної правові висновки викладені у постанові Верховного Суду по справі №524/5556/19 від 12.01.2021.
Відповідно до частини першої      статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»      моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до       Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, відповідачем через веб-сайт позивача https://bizpozyka.com/ шляхом введення логіну та паролю Особистого кабінету було здійснено вхід до Особистого кабінету та з Особистого кабінету через Інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подано Заявку на отримання кредиту, де вказано номер свого поточного (карткового) рахунку. 
Як вбачається із візуальної послідовності дій, 01.02.2021 року відповідач прийняв пропозицію позивача щодо укладення Договору. 
Так, позивач направив відповідачу через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор G-9286 на номер телефону НОМЕР_3 , який було зазначено відповідачем у своїй анкеті в особистому кабінеті.
Таким чином, 01.02.2021 між позивачем та відповідачем (позичальник) укладено Договір, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному      статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Укладання Договору шляхом обміну електронними повідомленнями та підписанням його одноразовим ідентифікатором відповідач не спростовує. 
Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості, відповідач частково погасив заборгованості по кредиту, що додатково вказує на прийняття умов Договору. (конклюдентні дії) 
Як вбачається зі змісту умов укладеного сторонами Договору, він за своєю правовою природою є кредитним договором, тому окрім загальних положень Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, правовідносини між сторонами мають бути врегульовані нормами глави 71 «Кредит» Цивільного кодексу України.
В силу положень частин 1, 2      статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію та інші платежі передбачені Договором. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення      параграфа 1      цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3      ст. 1049 ЦК України).

Колегія суддів зауважує, що відповідно до п. 1 Договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 144     000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності (надалі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту, та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям. 
Строк кредиту: 24 тижні. Процента ставка: в день 0,72957552, фіксована. Загальний розмір наданого кредиту: 144 000,00 грн. Термін дії Договору до 19.07.2021 року. Орієнтовна загальна вартість наданого Кредиту: 269 520,00 грн. 
Згідно п. 2 Договору протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом (надалі - проценти за користування кредитом), нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно Графіку платежів. Графік платежів передбачений п. 3 Договору. 
Позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Договором про надання кредиту та Правилами, текст яких розміщено на сайті кредитодавця, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, укладає Договір (п. 5 Договору). 
Позичальник надав кредитодавцю (його довіреним особам та/або третім особам) дозвіл телефонувати та/або направляти йому інформаційні повідомлення, вимоги про сплату, та використовувати для цього будь-які доступні канали зв`язку з позичальником, включаючи телефон, акаунти, електронну пошту, і т.п. (п. 7  Договору). 
Відповідно до п.п. 3.1.1. Правил після отримання Заявником від Кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання Кредиту в Особистому Кабінеті Заявника розміщається Оферта, яка є пропозицією в розумінні ч.4    ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». 
Після отримання Оферти Заявнику надсилається Одноразовий ідентифікатор. 
У випадку відмови від укладення Заявником Договору чи не підписання його шляхом використання Електронного підпису одноразовим ідентифікатором, Оферта вважається не акцептованою Заявником і втрачає силу (п.п. 3.1.2, 3.1.3 Правил). 
Згідно з п.п. 4.4.4. Правил Позичальник підтверджує, що вказаний ним (з метою отримання кредиту) поточний (картковий) рахунок належать саме йому і треті особи не мають до нього доступу.

Апеляційний суд зазначає, що позивач свій обов`язок за Договором із перерахування кредитних коштів виконав в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №24171 від 01 лютого 2021 року на суму 144 000,00 грн. з призначенням платежу: «#5168742235545278 IПН 3018024199 Перерах. коштiв Москаленко В. Л. IПН 3018024199 зг. до кредитного дог. №067174-ХВ1-011 вiд 01.02.2021 Без ПДВ». 
Тобто, призначення платежу містить посилання на Договір. 
Згідно із графіком платежів, відповідач мав перераховувати позивачу рівними сумами кошти за Договором до 19.07.2021 року. 
Як вбачається із розрахунку заборгованості, відповідач не виконав свій обов`язок з погашення тіла кредиту. 
Доказів погашення відповідачем заборгованості за спірним Договором у строки, погоджені сторонами у Графіку погашення заборгованості, матеріали справи не містять.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд прийшов погоджується із висновком суду першої інстанції , що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу (тіла кредиту) в розмірі 117 366,17 грн. за Договором підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України    відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (§1. Позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 1 ст.1054 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до частини 1      статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності  іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Проценти, у розумінні  статті 1048 ЦК України, сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за користування кредитом. Тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. 
Відтак, надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку. 
Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до      статті 1048 Цивільного кодексу України. 
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. 
Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно користуватися кредитом, натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за користування кредитом) за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. 
Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку.
Відповідно до п. 1 Договору процентна ставка: в день  0,72957552, фіксована. Позивачем заявлено до стягнення 83 209,25 грн. в якості суми прострочених платежів по процентах.
Здійснивши перевірку розрахунку процентів за Договором, апеляційний суд прийшов до висновку, що він здійснений арифметично вірно, а отже підлягає  також задоволенню в повному обсязі, а саме у сумі 83 209,25 грн.  як похідна вимога .
Доказів погашення відповідачем заборгованості з оплати процентів за спірним Договором у строки, погоджені сторонами у Графіку погашення заборгованості, матеріали справи не містять.
          При цьому, під час прийняття цього рішення судом були враховані висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. 
Аналогічні правові позиції з подібних обставин також було  викладено у постановах  Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, від 10.09.2019 у справі №916/2403/18, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17. 
Сторони не можуть будувати свою позицію на підставі негативного доказу , що викладено  у постанові  Верховного Суду від 03.08.2022 року у справі № 910/5408/21. 

          Що стосується посилань відповідача стосовно неотримання копії позовної заяви разом з додатками від позивача , то вони відхиляються з огляду на наступне. 
Щодо реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи: відповідачем було надано відзив (вх. № 2293 від 25 січня 2024 року), що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 26 січня 2024 року;  Відповідач не скористався своїм правом щодо подання останньої заяви по суті справи у вигляді заперечень.
Згідно      статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. 
Відповідно до частини 1      статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. 
Згідно частини 2      статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. 
Відповідно до      статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. 
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). 
Апеляційний суд звертає увагу представника відповідача, що під час вирішення питання про відкриття провадження у справі у відповідності до ст.ст. 161, 162, 164, 172 ГПК України, суд в обов`язковому порядку перевіряє скерування позову іншим учасниками справи, а в даному випадку відповідачу, що й було зроблено судом. 
Так, до позову долучено опис вкладеного до цінного листа, а саме позовну із додатками на адресу відповідача (трек номер 0113303484352). 
Як вбачається із трекінгу відправлення за означеним трек номером – позов із додатками отриманий відповідачем 28 листопада 2023 року. 
Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

До завершення апеляційного перегляду справи, позивачем до відзиву також було подано клопотання щодо   про стягнення з відповідача 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу адвоката за участь в суді апеляційної інстанції (підготовка відзиву на апеляційну скаргу) . 
На підтвердження витрат на правничу допомогу апеляційному суду були надані –  рахунок від 01.05.2024,  договір про надання правової  (правничої ) допомоги від 25.11.22, акт від 01.05.24 (надання послуг), платіжна інструкція №2094 від 02.05.24 на суму 5000 грн.
          Відповідач  клопотання чи заперечень щодо  відмови  в задоволенні заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу або їх зменшення до апеляційного суду не подавав . 

          З метою розподілу судових витрат (витрат на правничу допомогу) колегією суддів встановлено наступне.
          Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
          Нормами ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
          Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).
          У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. 
          Згідно зі статтею 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
          Матеріалами справи підтверджено, що представництво позивача у даній справі здійснювалось АО "Правовий баланс" на підставі договору .
          На підтвердження витрат на правничу допомогу апеляційному суду були надані –  рахунок від 01.05.2024,  договір про надання правової  (правничої ) допомоги від 25.11.22, акт від 01.05.24 (надання послуг), платіжна інструкція №2094 від 02.05.24 на суму 5000 грн.
          Матеріалами справи підтверджено, що позивачем на стадії апеляційного перегляду справи був поданий відзив. 
          Подання  такого відзиву є необхідним відповідно до вимог господарського процесуального законодавства.
          Умовами статті 129 ГПК України зазначено, що суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. 
          При цьому не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.  Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
          Так, відповідно до норм частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
          У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
          При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України), що не позбавляє суд обов`язку перевірити достовірність доказів.
          Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
          Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 07.11.2019  у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020   у справі №922/2685/19, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час. 
          Такі висновки враховуються колегією суддів відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч.4 ст.236 ГПК України.
          Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. 
          Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 р. у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 р. у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 р. у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 р. у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим. 
          У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 р. зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 р. у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 р. у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 р. у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 р. у справі № 915/237/18).
          Отже, при визначенні суми відшкодування колегія суддів виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів надала оцінку розміру витрат позивача  на правничу допомогу та встановила, що докази, надані суду на підтвердження заявленої до відшкодування суми, відповідають характеру правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. 
Разом з тим, враховано, що під час апеляційного перегляду справи позиція сторін та, зокрема, позивача  не змінювалася, і представництво інтересів позивача  не потребувало  доказів додаткового комплексного вивчення юридичної природи спірних правовідносин чи практики не надано та необхідності не вбачається, тому підготовка відзиву очевидно не потребувала значних затрат часу з огляду на предмет оскарження.
          Враховуючи наведене колегія суддів вважає за можливе стягнути частково відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката  у  розмірі 2 500,00 грн. 

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України»; вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип,пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Названий Суд також зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України).
Відповідно до приписів статті 275 Господарського процесуального кодексу України, Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. (ст. 276 ГПК України)
В даному випадку, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення по справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права у зв`язку з чим, рішення по справі залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Судові витрати покладаються  на заявника апеляційної скарги.

Керуючись статтями  269, 270, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

           1.Апеляційну скаргу  Фізичної особи - підприємця Москаленка Віталія Леонідовича вх.№ 868 Х/2 на рішення Господарського суду Харківської області від 12.03.2024 у справі №910/17865/23   – залишити без задоволення.
           2.Рішення Господарського суду Харківської області від 12.03.2024 у справі №910/17865/23  – залишити без змін.
           3.Стягнути з Фізичної особи - підприємця Москаленка Віталія Леонідовича,  ( АДРЕСА_1 ,  РНОКПП НОМЕР_4 ),  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА"  (01133,  м. Київ , бул. Лесі Українки , 26, оф. 411, код ЄДРПОУ 41084239) відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката  у  розмірі 2 500,00 грн. 

          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 -289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    О.І. Склярук

Суддя                                                                                          Р.А. Гетьман  

Суддя                                                                                          В.В. Россолов