ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 р.	Справа № 520/11739/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Мельнікової Л.В. ,  Курило Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Реброва А.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 31.07.24 року по справі № 520/11739/24
          за позовом               ОСОБА_1  
          до              Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області                      
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувя до Харківського окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління ДСНС України у Харківській області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення (надбавок та премій), грошової допомоги на оздоровлення за період проходження служби з 29.01.2020 по 19.10.2021 з порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та без урахування постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 із застосуванням з 29 січня 2020 року показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2018 рік, для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням.
- зобов`язати Головне управління ДСНС України у Харківській області здійснити   ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення (премій згідно наказів: від 11.02.2020  №57 – 131% посадового окладу, від 10.03.2020 №92 – 131% посадового окладу, від 09.04.2020 №124 - 90% посадового окладу, від 08.05.2020 №148 - 131% посадового окладу, від 09.06.2020 №180 - 131% посадового окладу, від 09.07.2020  №214 - 131% посадового окладу, від 11.08.2020 №249 - 131% посадового окладу, від 11.09.2020 №276 - 131% посадового окладу, від 12.10.2020 №302 - 131% посадового окладу, від 10.11.2020 №329 - 131% посадового окладу, від 10.12.2020 №361 - 131% посадового окладу, від 11.01.2021 №14 - 131% посадового окладу, від 10.02.2021 №47 - 150% посадового окладу, від 10.03.2021 №94 - 150% посадового окладу, від 09.04.2021 №136 - 150% посадового окладу, від 11.05.2021 №175 - 150% посадового окладу, від 10.06.2021 №220 - 150% посадового окладу, від 06.07.2021 №267 - 150% посадового окладу, від 10.08.2021 №328 - 150% посадового окладу, від 10.09.2021  №358 - 150% посадового окладу, від 08.10.2021 № 392 - 150% посадового окладу, надбавок з особливості проходження служби згідно наказів: від 11.01.2020 № 16 –50%, від 14.01.2021 № 17 - 50 %), грошової допомоги на оздоровлення, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим званням) за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020, з 01.01.2021 по 19.10.2021 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021, з урахуванням раніше виплачених сум.
- визнати протиправними дії Головного управління ДСНС України у Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2018 рік.
- зобов`язати Головне управління ДСНС України у Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 рік при визначенні розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням місячного грошового забезпечення при звільненні, з урахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 адміністративний позов   ОСОБА_1  до  Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.
Не погодившись з вказаною ухвалою, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 та справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що позивач звільнений зі служби цивільного захисту 19.10.2021, відтак процесуальні строки, визначені ст. 233 КЗпП не розповсюджуються на позивача, оскільки предметом розгляду справи є саме розрахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.10.2021. Зазначає, що право на звернення до суду відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у правовідносинах які виникли до 19.07.2022, не обмежуються будь-яким строком.
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що позивач проявив байдужість до свого порушеного права та звернувся до суду лише через 3 роки з дати звільнення. Також зазначає, що відповідно до грошового атестату №99 позивача 28.10.2021 повідомлено про нарахування всіх належних йому при звільненні, відтак позивачем пропущено процесуальні строки, які встановлені вимогами чинного законодавства.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Залишаючи без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що враховуючи дату закінчення карантину 01.07.2023, з урахуванням норм ст. 233 КЗпП,  позивачем пропущено процесуальні строки, встановлені вимогами законодавства в 1, 3, 6 місяців.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
В межах даної справи позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду 30.04.2024 з позовом, в якому просив здійснити нарахування та виплату у повному обсязі щомісячного грошового забезпечення у період з 29.01.2020 по 19.10.2021 у належному розмірі та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні. Отже, спірним є питання щодо застосування строку звернення до суду.
Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регулються положеннями статті 233 КЗпП, зокрема частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КзПП (у редакції, чинній станом на день звільнення позивача), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.
Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Колегія суддів зазначає, що перебування особи на публічній службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь-яким строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
З огляду на те, що вказаним Рішенням Суд надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).
Разом з тим, встановлюючи особливості звернення до суду з урахуванням положень ст. 233 КЗпП, яка була чинна до 19.07.2022 та не обмежувала строки звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати та після цієї дати, коли строк звернення до суду став обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, законодавчий орган вдався до розмежування правових наслідків такого звернення, тобто фактично, в такий спосіб встановлено різні строки звернення до суду.
Водночас, умови юридичної відповідальності визначаються характером діяння, за яке така відповідальність установлюється. 
Частиною другою статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це насамперед обумовлене специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об`єктивні перешкоди для звернення особи з позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.
Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Як установлено у частинах першій, другій статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі — ЄСПЛ, Суд).
Як зазначив ЄСПЛ в ухвалі від 30 червня 2006 року щодо прийнятності заяви (справа "Каменівська проти України"), право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право на доступ до суду (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та має бути пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 29 липня 1998 року у справі "Герен проти Франції" (Guerin v. France), п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Водночас такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" (Perez de Rada Cavanilles v. Spain), п. 45).
Отже, за практикою ЄСПЛ, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення Суд виходить із таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до наказу ГУ ДСНС України в Харківській області № 399 о/с від 19.10.2021 ОСОБА_1 звільнено зі служби за п.п. 3 ст. 176 Положення. При цьому, до часу звернення до суду 30.04.2024 з позовом про здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.10.2021, позивачем не доведено, що на період звільнення він оспорював порядок нарахування та виплати грошового забезпечення, тобто позивач не вживав жодних заходів з 2020 по 2024 рік.
Звертаючись з даним позовом з пропуском строку позивач посилається на ст. 233 КЗпП в редакції, чинній до 19.07.2022, при цьому маючи "законне сподівання", що є усталена практика національних судів, якою підтверджується його право на звернення до суду з позовом про стягнення заробітньої плати без обмеження будь-яким строком. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.
Так, постановою Верховного Суду від 28.08.2024 по справі №580/9690/24 надано правову оцінку застосування ст. 233 КЗпП, в редакції чинній до так і після внесення змін ЗУ №2352-ІХ від 01.07.2022, а  саме  щодо стягнення складових заробітної плати за період з 01.01.2016 по 30.11.2018.
Вказаною постановою визначено, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
У справі, що розглядалась Верховним Судом, на момент звернення позивача до суду а саме 17 жовтня 2023 року з позовом про виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 30 листопада 2018 року, в Україні не діяв карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що вказує на правомірність застосування до спірних правовідносин строків, встановлених статтею 233 КЗпП України.
Тобто, судом касаційної інстанції вказано про правомірність застосування до спірних правовідносин нової редакції ст. 233 КЗпП, якою обмежено право позивача звернення до суду трьома місяцями, з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, з урахуванням продовження строку дії карантину.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 січня 2019 року в справі №755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати останню правову позицію Верховного Суду.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки поважних підстав для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до адміністративного суду з матеріалів справи не вбачається, а їх наявність позивачем не доведена.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми процесуального та матеріального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 по справі № 520/11739/24  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц	
Судді	   	Л.В. Мельнікова    Л.В. Курило   	
Повний текст постанови складено  16.09.2024 року