П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/15788/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Жданкіна Н.В. 
Суддя-доповідач -  Ватаманюк Р.В.   
15 серпня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Ватаманюка Р.В. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Капустинського М.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В :
І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення.
ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.02.2024 в задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на зазначену невідповідність інформації в системі "Шлях" та обґрунтованості мети перетину державного кордону України, оскільки не маючи право на керування транспортним засобом повною масою 3500 кг, є незрозумілим, яким чином позивач мав виконати умови міжнародного контракту №350 від 03.03.2023, укладеного між ТОВ "ВАЙЗ ТРАНС" та компанією "HARSAN TANKER TREYLER ITH.IHR. SANAYI TICARET LTD.STI", в якості водія-експедитора, а тому рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 12.09.2023 відносно позивача, винесено правомірно.
ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити  повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що при намірі здійснити перетин кордону (виїзд з України) позивачем, як водієм-експедитором ТОВ "Вайз Транс" були дотримані всі вимоги Правил, передбачені п. 2-9 , а саме: ТОВ "Вайз Транс", як ліцензіатом, подано заявку № 1989788, коректна та правильна інформація про позивача, його персональні та ідентифікаційні дані, були внесені до відповідної інформаційної системи, адміністратором якої є Укртрансбезпека, - "ШЛЯХ".
В свою чергу, мета поїздки позивача була підтверджена Наказом ТОВ "Вайз Транс" №  21-к від 12.09.2023, Контрактом № 350 від 03.03.2023, заявкою в системі ДСБТ "Шлях" № 1989788. Проте, зазначеним доказам суд першої інстанції не надав належної оцінки, а також не вказав чому перелічені документи не підтверджують мету поїздки ОСОБА_1 
ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
05.09.2023 позивач отримав посвідчення водія категорії "В" .
З 07.09.2023 ОСОБА_1 призначено на посада водія експедитора ТОВ "ВАЙЗ ТРАНС", що підтверджується копією наказу ТОВ "ВАЙЗ ТРАНС" від 06.09.2023 за №18-к "Про прийом на роботу ОСОБА_1 ".
Згідно виданого директором ТОВ "ВАЙЗ ТРАНС" Наказу від 12.09.2023 за №21-К "Про службове відрядження за кордон", у зв`язку з господарською необхідністю виконання умов Контракту №350 від 03.03.2023 з компанією "HARSAN TANKER TREYLER ITH.IHR. SANAYI TICARET LTD.STI", Туреччина з метою отримання товару наказано відрядити зі збереженням заробітної плати водія експедитора ОСОБА_1 у службове відрядження до компанії "HARSAN TANKER TREYLER ITH.IHR. SANAYI TICARET LTD.STI", Туреччина для виконання умов контракту, а саме отримання товару. Строк відрядження з 12.09.2023 по 23.09.2023.
12.09.2023 позивач прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення "Могилів-Подільський-Отач" маючи на меті здійснити виїзд за кордон.
Як вказує позивач у позовній заяві, для підтвердження права на перетин державного кордону позивач, окрім іншого, надав: паспорт громадянина України  для виїзду закордон та копію міжнародного контракту №350 від 03.03.2023, укладеного між ТОВ "ВАЙЗ ТРАНС" та компанією "HARSAN TANKER TREYLER ITH.IHR. SANAYI TICARET LTD.STI".
За результатами огляду поданих позивачем документів посадовою особою відповідача 12.09.2023 прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 .
У рішенні причиною для відмови ОСОБА_1 у виїзді з України зазначено: "що у вищезазначеного громадянина України не вірно внесена інформація в базу даних  "Шлях" згідно п. 2-1 - 2-18 п. 2.9 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року"
Вважаючи рішення про відмову у перетинанні державного кордону протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Перевіряючи правомірність відмови позивачу в перетинанні державного кордону України, колегія суддів зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Надалі Указами Президента України було продовжено строк дії воєнного стану в Україні, який діє також сьогодні.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Також, пунктом 2 Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 вказаного Указу).
Тобто, на період дії правового режиму воєнного стану (строк дії обмежень) передбачено можливість обмеження у тому числі встановленого статтею 33 Конституції України права вільно залишати територію України.
Воєнний стан, відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII), - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону України № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Згідно з пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері Закон України 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-XII).
Відповідно до частини другої статті 3 вказаного Закону Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
На виконання вимог цієї норми постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила № 57), пунктами 2-1 та 2-2 яких визначено категорії осіб, що мають право перетинати державний кордон під час дії на території України воєнного або надзвичайного стану, а також умови і порядок реалізації цього права.
Як встановлено судом, позивач не належить до категорій осіб вказаних у пунктах 2-1 та 2-2 Правил № 57.
Відповідно до пункту 2-8 Правил у разі введення в Україні воєнного стану пропуск водіїв, що здійснюють перевезення медичних вантажів, вантажів гуманітарної допомоги автомобільними транспортними засобами для потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також населення України, через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за наявності відповідних рішень про виїзд за межі України, виконання правил перетину державного кордону України та за наявності інформації про особу у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека.
Рішення про виїзд за межі України водіїв, що здійснюють перевезення для потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також медичних вантажів, вантажів гуманітарної допомоги автомобільними транспортними засобами, приймається Мінінфраструктури або обласними, Київською міською військовими адміністраціями за наявності відповідного обґрунтування щодо обсягів вантажів та кількості транспортних засобів, необхідних для їх перевезення, у листах від будь-якого з таких органів, підприємств, установ, організацій, закладів:
військових, правоохоронних органів;
військових адміністрацій;
медичних закладів;
відправників чи отримувачів гуманітарної допомоги.
Рішення про виїзд за межі України, яке дає можливість перетину державного кордону, приймається на строк не більше шести місяців.
Мінінфраструктури або обласні, Київська міська військові адміністрації надсилають до Адміністрації Держприкордонслужби рішення про виїзд за межі України зазначених в абзаці першому цього пункту осіб для врахування під час їх виїзду за межі України.
Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, можуть безперервно перебувати за кордоном не більше 30 календарних днів з дня перетину державного кордону.
У разі перевищення строків перебування осіб за кордоном та/або зміни мети виїзду за кордон, що встановлені цим пунктом, Мінінфраструктури та військові адміністрації скасовують своє рішення про виїзд за межі України відповідних осіб протягом семи робочих днів з моменту встановлення фактів зазначених порушень.
У разі не підтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, у перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною першою статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль".
Відповідно до статті 2 Закону України Про прикордонний контроль прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Зі змісту пунктів 10, 12 Правил видно, що пропуск громадян через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону.
Для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.
У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
Указані положення Порядку кореспондують приписам ч. ч. 1 - 3 ст. 7 Закону України Про прикордонний контроль, за якими паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому, з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.
Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.
У разі не підтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною першою статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль".
Так, згідно матеріалів справи, гр. України ОСОБА_1 зареєстрований в системі «Шлях». При спробі перетину державного кордону пред`явив паспорт громадянина України для виїзду за кордон, копію міжнародного контракту №350 від 03.03.2023, укладеного між ТОВ "ВАЙЗ ТРАНС" та компанією "HARSAN TANKER TREYLER ITH.IHR. SANAYI TICARET LTD.STI", а також повідомив про мету та підстави виїзду з України (як водія-експедитора для отримання товару).
Відповідно до наказу від 12.09.2023 за №21-К "Про службове відрядження за кордон", позивача, в якості водія експедитора було відряджено у службове відрядження до компанії "HARSAN TANKER TREYLER ITH.IHR. SANAYI TICARET LTD.STI", Туреччина для виконання умов контракту, а саме з метою отримання товару - напівпричіпу-цистерни під маркою "HARSAN".
Згідно відомостей, що містяться в системі «Шлях», перетин державного кордону України позивач мав здійснити в якості першого водія на транспортному засобі марки RENAULT, модель MASTER, д.н.з НОМЕР_3 , який зареєстрований за перевізником ТОВ "ВАЙЗ ТРАНС". Також, в системі «Шлях» міститься інформація про те, що водій даного транспортного засобу ( ОСОБА_2 ) має посвідчення водія серії НОМЕР_4 категорії "В".
В системі «Шлях» наведено перелік вантажних транспортних засобів, які перебувають на обліку перевізника ТОВ "ВАЙЗ ТРАНС". Серед цих транспортних засобів значиться транспортний засіб марки RENAULT, модель MASTER, д.н.з НОМЕР_3 , повна маса якого становить 3500 кг.
При цьому управління транспортними засобами, згідно з нормами, прийнятими на міжнародній Віденської конвенції про дорожній рух 1968 року, діляться на 4 групи:
Категорія А – мотоцикли;
Категорія B – легкові автомобілі;
Категорія C – грузові автомобілі;
Категорія D – автобуси.
Кожна з категорій може мати по одній або дві підкатегорії, позначені в правах цифрою 1 і 2, відповідно.
Порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами визначено у Положенні про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 року № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511).
Згідно пункту 2 вказаного Положення особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.
Транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії, в тому числі:
- Категорія B – легкові автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми;
- Категорія С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів);
- Категорія С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів).
Пунктом 5 Положення визначено, що водіям транспортних засобів категорій В, С1, С, D1 і D дозволяється керувати такими засобами також з причепом, дозволена максимальна маса якого не перевищує 750 кілограмів. При цьому водіям транспортних засобів категорії В дозволяється керувати такими засобами з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів, але не перевищує маси автомобіля без навантаження, і загальна дозволена максимальна маса такого транспортного засобу і причепа не перевищує 3500 кілограмів.
До керування транспортними засобами категорій В, С1, С, D1 і D з причепами, повна маса яких становить більш як 750 кілограмів і загальна дозволена максимальна маса такого транспортного засобу і причепа перевищує 3500 кілограмів, а також зчепленими автобусами допускаються водії, які мають право на керування транспортними засобами категорій BE, С1Е, СЕ, D1E і DE.
Отже, нормами чинного законодавства, в тому числі й міжнародного, чітко визначено категорії водіїв, які можуть бути допущені до керування того чи іншого транспортного засобу в залежності від типу та маси такого транспортного засобу.
Згідно матеріалів справи, зазначений в системі «Шлях» транспортний засіб марки RENAULT, модель MASTER, д.н.з НОМЕР_3 , на якому позивач мав на меті перетнути державний кордон України, має повну масу 3500 кг.
Відповідно, до керування таким транспортним засобом згідно Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами можуть бути допущені водії, які мають право на керування транспортними засобами категорій BE, С1Е, СЕ, D1E і DE.
Позивач має посвідчення водія серії НОМЕР_4 категорії "В". Відповіді відомості відображені й системі "Шлях".
Водночас, у системі "Шлях" також визначено, що маючи категорію "В" ОСОБА_3 є першим водієм транспортного засобу марки RENAULT, модель MASTER, д.н.з НОМЕР_3 , повною масою 3500 кг, що суперечить як Положенню про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, адже позивач в силу встановленої йому категорії не має права на керування транспортним засобом, повна маса якого становить 3500 кг і більше.
Отже, позивач не маючи право на керування транспортним засобом повною масою 3500 кг, не підтвердив документально, яким чином мав виконати умови міжнародного контракту №350 від 03.03.2023, укладеного між ТОВ "ВАЙЗ ТРАНС" та компанією "HARSAN TANKER TREYLER ITH.IHR. SANAYI TICARET LTD.STI", в якості водія-експедитора.
Колегія суддів звертає увагу, що враховуючи вимоги законодавства, рішення про те, чи підтвердила особа мету поїздки оцінюється виключно посадовою особою державної прикордонної служби. Крім того, включення позивача до системи Шлях, не є безумовною підставою для виїзду такої особи за кордон, оскільки таке рішення приймається виключно посадовими особами державної прикордонної служби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакету поданих документів.
Зокрема, Верховний Суд переглядаючи справу №260/3528/22 в постанові від 18.04.2024 зазначив: "Включення до бази даних «Шлях», адміністратором якої є Укртрансбезпека, не є відповідно до пункту 2-8 Правил № 57 безумовною підставою для виїзду за кордон, адже таке рішення приймається виключно посадовими особами державної прикордонної служби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакету поданих документів.
Застосовані щодо позивача підстави відмови у перетині держаного кордону є спеціальними обмеженнями, впровадженими в установленому Конституцією України порядку на період дії воєнного стану.
При цьому варто зазначити, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час дії воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Однак, таке втручання у справі, що розглядається, прямо передбачено законом і має абсолютно легітимну мету, а відтак відсутні підстави для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства та приватним інтересом Позивача.
За таких обставин оскаржувані рішення про відмову в перетині державного кордону України прийняті уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону в межах та на підставі наданих повноважень, відповідають визначеним у частині другій  статті 2 КАС України  критеріям, а тому є правомірними".
Щодо доводів позивача про те, що в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на документи, необхідні для подання позивачем, апеляційний суд зазначає, що Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають виключний перелік підстав для перетину державного кордону військовозобов`язаними у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, та документи, які подаються для їх підтвердження.
Тобто особа, яка з`явилася до відповідного пункту пропуску повинна надати документи, які підтверджують відповідну підставу, яка надає їй право в умовах воєнного стану здійснити перетин державного кордону України.
З цього можна зробити висновок про те, що відповідач не має можливості визначити підставу, з якої особа має право здійснити перетин державного кордону України, адже право подання необхідних документів для підтвердження тієї чи іншої підстави належить особі, яка перетинає державний кордон.
Крім того, колегія суддів наголошує, що оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України за наявності на те законних підстав.
Згідно статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване у цій справі рішення про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України від 12.09.2023 в умовах воєнного стану є правомірним та таким, що прийняте відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв`язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Капустинський М.М.