П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/19406/23 
                                                                               Головуючий у 1-й інстанції:  Крапівницька Н. Л. 
Суддя-доповідач:  Курко О. П. 
01 липня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Курка О. П. 
суддів:  Боровицького О. А.  Шидловського В.Б. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вичини дії, 
В С Т А Н О В И В :
в грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вичини дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1  щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 27357 гривень 80 копійок.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.
Позивач просив суд змінити рішення першої інстанції та не застосовувати принцип співмірності за період з 16 вересня 2020 року по 27 листопада 2023 року включно.
Відповідач просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.     
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України та наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.09.2020 №177 був виключений зі списків особового складу з 15.09.2020, як такий що звільнений з військової служби наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 10.09.2020 №456.
Встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/9275/22, окрім іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 по 15.09.2020 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 на відповідні тарифні коефіцієнти, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб" №704 від 30.08.2017, з урахуванням раніше виплачених сум.
27.11.2023 на виконання даного рішення позивачу виплачено кошти в загальній сумі 208 876,94 грн.
Як було зазначено судом вище, судом витребувано у відповідача детальний розрахунок про виплачені суми ОСОБА_1 на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30.01.2023     по справі №120/9275/22 із доказами такої виплати.
Так, відповідачем вказано, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30.01.2023  по справі №120/9275/22, в листопаді 2023 позивачу нараховано ( з утриманням військового збору) 172747, 06 грн.
Позивач вважає протиправною бездіяльність військової частини щодо непроведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні зі служби за період з 16.09.2020 по 27.11.2023 включно. При цьому, позивач просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за 6 місяців, тобто з урахуванням положень ст. 177 КЗпП України.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи є середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27357,80 грн. за період з 27.05.2023 по 27.11.2023.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.      
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення).
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Водночас, таке питання врегульоване Кодексом законів про працю України. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Таким чином, суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.
Як наслідок, бездіяльність військової частини щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.
Відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 15.09.2020.
27.11.2023 на виконання рішення суду у справі №120/9275/21 військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу заборговане грошове забезпечення в сумі 172747,06 грн.
Колегія суддів зазначає, що Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" текст статті 117 КЗпП України (в тому числі і частину 1) викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
18 липня 2022 року Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" опубліковано в офіційному виданні "Голос України", а тому цей Закон набрав чинності 19 липня 2022 року, тобто з наступного дня після офіційного опублікування.
Судова колегія вважає за необхідним зазначити, що спірний період виплати середнього заробітку (з 16 вересня 2020 року по 27 листопада 2023 року) умовно варто було б поділити на два періоди: до 19 липня 2022 року і після цього.      
У період з 16 вересня 2020 року до 18 липня 2022 року слід застосовувати редакцію статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду суд, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Водночас у період з 19 липня 2022 року до 27 листопада 2023 року застосуванню підлягає вже нині чинна редакція статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 та інших і саме цей підхід суд застосовує до спірних правовідносин.
Однак, суд зазначає, що ОСОБА_1 у п.29 апеляційної скарги зазначив, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців буде достатньою та справедливою, збереже баланс між дотриманням прав останнього та інтересам держави в особі Військової частини НОМЕР_1 . Окрім того, в прохальній частині апеляційної скарги позивач також просить суд змінити рішення першої інстанції та не застосовувати принцип співмірності за період з 16 вересня 2020 року по 27 листопада 2023 року включно.
Відтак, з огляду на викладене, колегія суддів розглядає апеляційну скаргу позивача в поданих ії межах та приходить до висновку, що розмір грошового забезпечення позивача в межах визначеного ст.117 КЗпП України шестимісячного терміну, а саме в період з 19.07.2022 по 18.01.2023 становить 99130,00 грн.: 1031,25 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення)*184 (кількість календарних днів за період з 19.07.2022 по 18.01.2023)=189750,00 грн.
Стосовно посилань суду першої інстанції на постанову Верховного Суду, в якій застосовувалось зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби, у справі №806/2473/18 у постанові від 30 жовтня 2019 року, судова колегія зазначає наступне.
Так, суд звертає увагу, що в  силу приписів частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином висновки, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються судами лише у разі, якщо до спірних правовідносин Верховним Судом застосовувалася ця ж сама норма, яка має бути застосовна судом при вирішенні конкретної справи.
Водночас, як вже зазначалось вище, що Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України (в тому числі і частину 1) викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При цьому як було унормовано частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто редакція статті 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року та після 19 липня 2022 року має зовсім інший правовий зміст в частині обчислення строку середнього заробітку, адже до 19 липня 2022 року працівник мав право на виплату середнього заробітку за весь час затримки, проте після 19 липня 2022 року такий строк обмежений шістьма місяцями.
Колегія суддів зазначає, що у вищезазначеній постанові Верховного Суду застосовувалась редакція статті 117 КЗпП, яка діяла до 19 липня 2022 року, натомість до спірних правовідносин у цій справі слід застосовувати редакцію статті 117 КЗпП України в редакції після 19 липня 2022 року.
Відтак, з огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції помилково застосовано висновки Верховного Суду, що викладені у вищезгадуваній постанові, адже в такій постанові судом касаційної інстанції застосовувалась стаття 117 КЗпП України в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року, натомість в межах цієї справи має місце застосування іншої норми (в редакції після 19 липня 2022 року), а тому зазначені вище висновки Верховного Суду незастосовні до спірних правовідносин.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.       
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, понесені скаржником судові витрати в сумі 2451,35 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань.    
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року скасувати.
Прийняти нове рішення. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1  щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період із 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року  в розмірі 189750,00 гривень. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 понесені судові витрати в сумі 2451,35 грн.                

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Боровицький О. А.    Шидловський В.Б.