КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
03 вересня 2024 року                                                                                 м. Київ
 
Унікальний номер справи № 761/9314/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10616/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Борисової О.В., Кирилюк Г.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року, постановлену під головуванням судді Кондратенка О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора України, Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною (протиправною) протизаконною діяльністю органів державної влади, -
 
в с т а н о в и в :
 
У березні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора України, Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною (протиправною) протизаконною діяльністю органів державної влади (а.с. 1-5).
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року  справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора України, Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною (протиправною) протизаконною діяльністю органів державної влади передано до Печерського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю (а.с. 60-61).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 10 квітня 2024 року ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просили скасувати оскаржувану ухвалу і повернути справу на розгляд до Шевченківського районного суд м. Києва (а.с. 68-71, 92-94).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначали, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки судом першої інстанції порушено вимоги ч. 4 ст. 28 ЦПК України та ч. 2 ст. 27 ЦПК України, які дозволяють розгляд справи за підсудністю Шевченківським районним судом м. Києва. 
Вказували, що судом першої інстанції відмовлено у доступі до правосуддя тільки на тій підставі, що справа, у якій відповідачами є Державні бюро розслідувань, при розміщенні по вул. С.Петлюри, 15 і по вул. Теліги, 8 у Шевченківському районі м. Києва , нібито за територіальністю не підлягає розгляду Шевченківським районним судом м. Києва. 
Зазначали, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані і проживають в Шевченківському районі міста Києва, а відтак, згідно ч. 4 ст. 28 ЦПК України підсудність позивачем може бути обрана за його місцем проживання. Крім того, Центральний офіс Державного бюро розслідувань розташований по вулиці Петлюри, 15, що територіально належить до Шевченківського районного суду в місті Києві. Відтак, вважали, що процесуально їх дії відповідали вимогам ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 27 ЦПК України (а.с. 68-71, 92-94).
22 липня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача - Державного бюро розслідувань, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 123-131).
На обґрунтування відзиву відповідач зазначав, що з відкритої інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Державне бюро розслідувань, Територіальне управління Державного бюро розслідувань у місті Києві, Офіс Генерального прокурора, Прокуратура м. Києва, Державна казначейська служба України є юридичними особами та зареєстровані в Печерському районі міста Києва за адресами:  м. Київ вул. Панаса Мирного, 28, м. Київ, бульвар Л. Українки, 26, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, м. Київ, вул. Предславинська, 46/9, м. Київ, вул. Бастіонна, 6.
Звертав увагу, що безпосередньо у тексті позовної заяви позивачами жодним чином не наведено мотивів звернення саме до Шевченківського районного суду м. Києва, не містить позовна заява і посилань на ч. 4 ст. 28 ЦПК України. Крім того, позивачі не надали доказів, що вони мають зареєстроване місце проживання чи перебування на території, що підпадає під юрисдикцію Шевченківського районного суду м. Києва. Відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для визначення територіальної підсудності саме за Шевченківським районним судом м. Києва (а.с. 132-131).
31 липня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача - Територіального управління Державного бюро розслідувань, в якому відповідач просив поновити строк для подачі відзиву,  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передачу справи до Печерського районного суду м. Києва за зареєстрованим у встановленому порядку місцезнаходженням відповідачів. (а.с. 132-135).
            Оскільки за відміткою працівників пошти, поштове повідомлення з копією апеляційної скарги отримановідповідачем - Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань  лише 29 липня 2024 року, а відзив поданий 31 липня 2024 року, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску з поважних причин строку на подання відзиву, необхідність його поновлення та прийняття відзиву до розгляду (а.с. 112).
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.
 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
За змістом ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Крім того, приписами ст. 28 ЦПК України встановлено правила альтернативної підсудності.
Зокрема, відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений  в одному з двох і більше судів. Суд немає права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з одним спільним позовом  до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора України, Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною (протиправною) протизаконною діяльністю органів державної влади.
Суд першої інстанції, передаючи справу за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, виходив з того, що з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та господарських формувань вбачається місцезнаходження відповідачів: Державне Бюро розслідувань - м. Київ, вул. Панаса Мирного, 28; Територіальне управління Державного Бюро Розслідувань - м. Київ, бул. Лесі Українки, 26; Офіс Генерального прокурора України - м. Київ, вул. Різницька, 13/15; Державна казначейська служба України - м. Київ, вул. Бастіонна, 6, що не відноситься до території Шевченківського району м. Києва.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Встановивши місцезнаходження відповідачів: Державне Бюро розслідувань - м. Київ, вул. Панаса Мирного, 28; Територіальне управління Державного Бюро Розслідувань - м. Київ, бул. Лесі Українки, 26; Офіс Генерального прокурора України - м. Київ, вул. Різницька, 13/15; Державна казначейська служба України - м. Київ, вул. Бастіонна, 6, суд першої інстанції обмежив на цьому викладення своїх мотивів і залишив поза увагою, що позивачами пред`явлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною (протиправною) протизаконною бездіяльністю органів державної влади, а відтак позов може пред`являтись як за місцем знаходження відповідача, так і за місцезнаходженням позивача.
Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Позивачі у даній справі використали належне їм право вибору суду за правилами альтернативної підсудності, що відповідає категорії даного позову та не потребує окремого зазначення про це в самій позовній заяві, звернувшись за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 , що територіально належить до Шевченківського району м. Києва та за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 - АДРЕСА_3 , що також територіально належить до Шевченківського району м. Києва.
Враховуючи те, що право вибору суду у разі пред`явлення позову  за альтернативним правилом підсудності, належить позивачу, суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків щодо необхідності передачі даної цивільної справи для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.
Доводи відповідачів у відзиві на апеляційну скаргу, що безпосередньо у тексті позовної заяви позивачами жодним чином не наведено мотивів звернення саме до Шевченківського районного суду м. Києва, і що позовна заява не містить посилань на ч. 4 ст. 28 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).
Відповідні правові висновки наведені Великою Палатою Верховного Суду у справі № 904/5726/19. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Направляючи справу на розгляд до іншого суду на підставі ст. 31 ЦПК України, суд першої інстанції не дотримався вищенаведених положень законодавства, залишив поза увагою вимоги ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 ЦПК України.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що положення ст. 175 ЦПК України, якими визначено форму і зміст позовної заяви, не вимагають від позивача викладати в позовній заяві обґрунтування обраної ним підсудності, і що суд першої інстанції може перевірити правильність підсудності самостійно, чого в даному випадку не відбулось.
Крім того, доводи відповідача Державного бюро розслідувань у відзиві на апеляційну скаргу, що позивачі не надали доказів, що вони мають зареєстроване місце проживання чи перебування на території, що підпадає під юрисдикцію Шевченківського районного суду м. Києва, відхилені апеляційним судом як неспроможні, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України суд з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Позивачами відповідно до ст. 175 ЦПК України зазначено місця свого проживання, при цьому, докази, якими б підтверджувалися обставини реєстрації проживання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за іншою адресою, в матеріалах справи відсутні і відповідачами таких не надано.
Відтак, суд першої інстанції не забезпечив належним чином реалізацію права позивача на альтернативну підсудність, яка є складовою частиною права на доступ до судочинства, справедливий суд та на ефективний юридичний захист.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задовольнити. 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року - скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора України, Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною (протиправною) протизаконною діяльністю органів державної влади,направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

                                                                                                          О.В. Борисова

Г.М. Кирилюк