ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2024 року	Львів	Справа № 380/28586/23 пров. № А/857/5007/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року (прийняте в порядку письмового провадження у м. Львові суддею Гулкевичем І. З.; складене у повному обсязі 21 лютого 2024 року) в адміністративній справі № 380/28586/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила:
-          визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;
-          зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти у ОСОБА_1 подану нею декларацію про відмову від іноземного громадянства від 17.11.2023 замість документа про припинення громадянства російської федерації.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона вже довгий час проживає в Україні, має сім`ю; працює, займається підприємницькою діяльністю, сплачує податки. Саме в Україні вона організувала своє життя, має друзів, сім`ю та плани на подальший розвиток себе та підприємництва й економіки в Україні. Позивач набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України “Про громадянство України”. На підтвердження набуття громадянства України ОСОБА_1 видано довідку про реєстрацію особи громадянином України № 4650-000007946 від 12.05.2022 та тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_1 від 27.05.2022 з терміном дії до 12.05.2024. Позивач зобов`язалася протягом 2 років припинити громадянство рф відповідно до вимог Закону України “Про громадянство України” та надати документи на підтвердження припинення громадянства рф. З 24.02.2022 консульства російської федерації не працюють на території України. На виконання взятого на себе зобов`язання позивач зверталась із заявою до консульського відділу посольства росії в Німеччині з питання щодо можливості подачі документів про припинення громадянства рф. Позивач отримала відповідь, в якій зазначено, що подати заяву на вихід з громадянства росії ОСОБА_1 вправі лише за умови наявності у неї документа, що підтверджує дозвіл на проживання на території Німеччини. Позивач вказує, що з незалежних від неї причин не може отримати документ про припинення громадянства російської федерації, оскільки наразі відсутня процедура відмови від громадянства російської федерації громадянами російської федерації, що постійно проживають на території України. ОСОБА_1 подала відповідачеві супровідний лист, в якому вона виклала обставини та просила прийняти у неї декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України. Разом із супровідним листом було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства (згідно зразка, затвердженого Наказом МВС України 16.08.2012 № 715, форма 45) та копію посвідчення громадянина України. Проте отримала відповідь, відповідно до якої декларацію про відмову від іноземного громадянства їй було повернуто. Вказує, що відповідач проігнорував той факт, що вона з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів рф із клопотанням про припинення громадянства російської федерації внаслідок припинення функціонування консульств рф в Україні, що перешкоджає реалізації права особи на вихід із громадянства рф та отримання громадянства України. Наголошує, що процедура виходу з громадянства рф шляхом подання відповідної заяви до посольства рф в третій країні також є недоступною для осіб, які мають дозвіл на проживання лише на території України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області повторно розглянути питання щодо прийняття декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства від 17 листопада 2023 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 1073,60 грн судових витрат та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 , яка вважає, що суд застосував неефективний спосіб захисту порушеного права, тому просила змінити резолютивну частину рішення і викласти її в такій редакції:
«Позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації. 
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти декларацію ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства від 17 листопада 2023 року замість документа про припинення громадянства російської федерації. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 1073,60 грн судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.
Стягнути на користь ОСОБА_1 10000 грн витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1610,40 грн та витрати за послуги адвоката за представництво інтересів в суді апеляційної інстанції в сумі 5000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області».
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час розгляду справи суд констатував наявність незалежних від неї причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства рф, відтак належним та ефективним способом поновлення її порушеного права є зобов`язання відповідача прийняти відповідну декларацію. Зазначає, що зобов`язання відповідача лише заново розглянути заяву призведе до нової відмови і, як наслідок, необхідності для позивача звертатися до суду за встановленням судового контролю та просити суд перевіряти, чи дійсно при розгляді декларації відповідач діяв з урахуванням висновків суду. Наполягає на тому, що ефективним способом захисту є саме зобов`язання прийняти декларацію. Зауважує, що повноваження відповідача щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства не є дискреційними - адже за наявності незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства орган ДМС не наділений повноваженнями діяти на власний розсуд, а може вчинити лише одну дію - прийняти декларацію.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вказав, що апеляційна скарга ОСОБА_1 має бути залишена без задоволення за безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки відповідач не приймав жодних рішень суб`єкта владних повноважень, які б тягнули за собою негативні наслідки для позивача – громадянство України позивачем не втрачено та таке не скасовано.

Крім того, з цим рішенням не погодилося Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області та оскаржило його, вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з матеріалів справи № 4650-000007946/203 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 видно, що позивач до заяви про оформлення набуття громадянства, відповідно до підпункту в) пункту 24 Порядку додавав зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Вказує, що незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), в розумінні пункту 1 статті 1 Закону № 2235-ІП, є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.
Таким чином, позивач 12.05.2022 отримавши довідку № 4650-000007946 про реєстрацію особи громадянином України, згідно якої позивач є громадянином України з 12.05.2022 та отримавши тимчасове посвідчення громадянина України строком дії до 12.05.2024, ще має час виконати подане зобов`язання та подати відповідачу саме документ про припинення громадянства російської федерації. А тому позов ОСОБА_1 є як мінімум передчасний. 
Враховуючи воєнний стан в Україні Головним управлінням не вживаються заходи в рамках ст. 21 Закону щодо скасування рішення про набуття громадянства України особам, які набули таке в період воєнного стану. Проте це не скасовує і не відміняє обов`язок особи виконати надане державі Україна зобов`язання припинити попереднє громадянство у вставлений спосіб.
Зазначає, що чинним законодавством України (прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1941-ІХ) не передбачено прийняття декларації про відмову від громадянства за наведених позивачем обставин, а розрив України дипломатичних відносин з Російською Федерацією не впливає на суть правовідносин між сторонами. Вважає, що подання декларації із зазначенням наведеної позивачем причини є необґрунтованим заходом. Оскільки уповноважені органи російської федерації не прийняли клопотання про припинення громадянства, не відмовляли позивачу у припиненні громадянства і ще не збіг строк двох років з дня подання відповідного клопотання. Просить у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якому вказав, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не спростовують його доводів. Вказує, що він скористався альтернативним варіантом – подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, оскільки існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства). Звертає увагу, що він подав декларацію не замість зобов`язання припинити іноземне громадянство, а замість документа про припинення іноземного громадянства на тій підставі, що з незалежних від нього причин він не може отримати документ про припинення іноземного громадянства.
Просить стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за послуги адвоката за представництво інтересів в суді апеляційної інстанції в сумі 5000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації.
Позивачка подала заяву про оформлення набуття нею громадянства за територіальним походженням та зобов`язання припинити іноземне громадянство (російської федерації) протягом двох років з моменту набуття громадянства України та подати до органу, що видав їй тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства російської федерації, виданим уповноваженим на те органом цієї держави.
У зобов`язанні позивачкою зазначено, що у разі неотримання нею з незалежних від неї причин документа про припинення громадянства (підданства) російської федерації вона зобов`язується подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина до уповноваженого органу цієї держави (російська федерація).
Задля отримання відповідного документу про припинення громадянства російської федерації ОСОБА_1 зверталася до консульства рф в Німеччині, проте отримала відповідь, що подати заяву на вихід з громадянства росії вправі лише за умови наявності у неї документа, підтверджуючого дозвіл на проживання на території Німеччини.
12.05.2022 Головне управління  Державної міграційної служби України у Львівській області прийняло рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 за територіальним походженням на підставі частини 1 статті 8 Закону України “Про громадянство України”.
12.05.2022 ОСОБА_1 видано довідку № 4650-000007946 про реєстрацію особи громадянином України та 27.05.2022 видано тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_1 зі строком дії до 12.05.2024.
17.11.2023 ОСОБА_1 через свого представника звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із супровідним листом щодо подання декларації про відмову від іноземного громадянства, в якому просила прийняти від неї декларацію про відмову від іноземного громадянства, згідно якої вона відмовляється від іноземного громадянства російської федерації, у зв`язку з тим, що існують незалежні від неї причини неотримання документу про припинення іноземного громадянства російської федерації.
Листом № К-1149/6/4601-23/4601.3.7/14363-23 від 22.11.2023 відповідачем не визнано за позивачем права на подачу декларації, тому по суті відповідь є відмовою від прийняття декларації. Відповідачем наголошено, що ДМС України було розроблено проект Закону України “Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканості України”, яким буде врегульовано питання пролонгації виконання зобов`язання припинити іноземне громадянство громадянами російської федерації.
Не погодившись з відмовою позивач звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки він позбавлений можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації з незалежних від нього причин.
Тому, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у прийнятті від ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації є протиправною.
При цьому, враховуючи встановлення обставин нездійснення відповідачем належного розгляду поданих позивачем документів, суд вважав, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, з урахуванням висновків суду.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України Про громадянство України від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон № 2235-III).

Згідно з положеннями статті 1 цього Закону, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.
За пунктом 4 частини першої статті 3 Закону № 2235-III громадянами України є особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Пунктом 4 частини першої статті 5 Закону № 2235-ІІІ передбачено, що одним із документів, що підтверджують громадянство України, є тимчасове посвідчення громадянина України.
Пунктом 2 частини першої статті 6 Закону № 2235-ІІІ встановлено, що громадянство України набувається за територіальним походженням

Відповідно до статті 8 Закону № 2235-ІІІ особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.
Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2235-III іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 9 Закону № 2235-III однією з умов прийняття до громадянства України, зокрема, є подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до абзацу 12 статті 1 Закону № 2235-III зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.
За змістом абзацу 16 статті 1 Закону № 2235-III декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.
Згідно з абзацом 13 статті 1 Закону № 2235-III незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі – Порядок 215).
Вказаний Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Відповідно до розділу IV Порядку 215 територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України (пункт 89).
Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. Рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України або про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови (пункт 90 Порядку 215).
Пунктами 92 - 97 Порядку 215 урегульовані питання щодо порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України, рішення за якими приймаються територіальними органами Державної міграційної служби України.
Так, Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо оформлення набуття громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України (пункт 93).
Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів з питань громадянства вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Під час перевірки документів щодо поновлення особи у громадянстві України, крім перевірки відповідності оформлення документів з питань громадянства вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, територіальний орган Державної міграційної служби України також перевіряє у межах своєї компетенції відсутність передбачених Законом підстав, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається. Документи щодо поновлення особи у громадянстві України надсилаються до органів Служби безпеки України, які у межах своєї компетенції перевіряють відсутність передбачених Законом підстав, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається. Про результати перевірки органи Служби безпеки України повідомляють територіальний орган Державної міграційної служби України не пізніше як у двомісячний строк з дня одержання документів. Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, а стосовно поновлення особи у громадянстві України також відсутні передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про оформлення набуття особою громадянства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, або стосовно поновлення особи у громадянстві України також будуть встановлені передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України (пункт 94).
Рішення про оформлення набуття особою громадянства України або про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України не пізніш як у тримісячний строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови (пункт 95).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до рішення ГУ ДМС України у Львівській області від 12.05.2022 ОСОБА_1 набула громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України», що підтверджується довідкою № 4650-000007649 від 12.05.2022.

Позивач 27.05.2022 документована тимчасовим посвідченням громадянина України серії НОМЕР_1 .

У зв`язку з набуттям громадянства України позивач подала зобов`язання про припинення громадянства російської федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство рф.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 зверталася з листом до посольства рф в Німеччині з питань припинення громадянства.
Електронним листом отримала відповідь, в якій зазначено, що припинення   російського громадянства в посольстві росії в Німеччині можливе лише тільки за умови наявності посвідки на проживання в Німеччині або картки постійного проживання в Німеччині.

17.11.2023 ОСОБА_1 через свого представника звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із супровідним листом щодо подання декларації про відмову від іноземного громадянства, в якому просила прийняти від неї декларацію про відмову від іноземного громадянства, згідно якої вона відмовляється від іноземного громадянства російської федерації, у зв`язку з тим, що існують незалежні від неї причини неотримання документу про припинення іноземного громадянства російської федерації.

Відповідач наполягає, що цей перелік «незалежних від особи причин» є вичерпним, а тому правові підстави для прийняття від ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства відсутні.

Суд вважає такі доводи відповідача необґрунтованими, адже є загальновідомим фактом повномасштабне воєнне вторгнення російської федерації на територію України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3).

До сьогодні дія воєнного стану продовжена згідно з відповідними Указами Президента України.

У зв`язку зі збройною агресією та масованим вторгненням збройних сил рф в Україну 24 лютого 2022 року були офіційно розірвані дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією.

Це означає, що посольства та консульства рф в Україні припинили свою діяльність.

З матеріалів справи видно, що позивачу фактично відмовлено у прийнятті декларації про відмову від громадянства (підданства) російської федерації.

Водночас, колегія суддів зазначає, що така відмова є необґрунтованою і винесена без урахування і оцінки фактичних обставин. Підставою же не отримання документа, який зможе підтвердити припинення громадянства російської федерації є неможливість отримання документа про припинення громадянства російської федерації з незалежних від позивача причин, оскільки консульські установи російської федерації, що розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують, Україна розірвала дипломатичні відносини з російською федерацією, що унеможливлюють отримання документа про припинення громадянства. Водночас, зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.

Згідно зі статтею 6 КАС України та статтею 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» (пункти 70-71) зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, пункт 120; «Онер`їлдіз проти Туреччини», заява № 48939/99, пункт 128; «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72; «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51). У цій же справі також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Враховуючи викладене, на підставі встановлених фактичних обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскільки відповідачем не було здійснено належний розгляд і вирішення заяви позивача про прийняття декларації про відмову від громадянства (підданства) російської федерації, тому дії відповідача щодо відмови в прийнятті у позивача декларації про відмову від громадянства російської федерації є протиправними. 

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з метою відновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути відповідну заяву ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Водночас, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Інші доводи та аргументи апелянтів зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду скаржників з правовою оцінкою суду обставин справи, встановлених у процесі її розгляду, а відтак і не потребують додаткового аналізу та спростування.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються фактичними обставинами справи. А інші зазначені в апеляційних скаргах обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Крім того колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн, оскільки вони співмірні складності справи; часу, який об`єктивно необхідно було витратити на підготовку позовної заяви, обсягу наданих адвокатом послуг.

Разом з тим, позивач просить відшкодувати судові витрати, понесених під час розгляду в апеляційній інстанції та стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати по оплаті судового збору у сумі 1610,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статей 1, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як видно з матеріалів справи, для представлення інтересів в апеляційній інстанції позивач скористався правничою допомогою, яку йому надає адвокат Тарасенко Дар`я Юріївна. «24» листопада 2023 року між Позивачем та Адвокатом був укладений Договір № 24/11/23 про надання правової допомоги адвокатом, а також «22» лютого 2024 року підписано Додаток 2 до Договору, відповідно до якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів Клієнта в суді апеляційної інстанції при перегляді рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року по справі № 380/28586/23. Послуги включають в себе складання апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу відповідача (за необхідності), письмових пояснень (за необхідності), участь в судових засіданнях (за потреби), а також інші дії, необхідні для представництва інтересів Клієнта в суді апеляційної інстанції по зазначеній справі. Гонорар Адвоката за надання зазначених послуг становить 5000 (п`ять тисяч) грн.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому колегія суддів апеляційного суду враховує те, що в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовлено, проте відповідачем теж подавалась апеляційна скарга, у задоволенні якої теж відмовлено. Разом з тим, позивачем на апеляційну скаргу відповідача подавався відзив.

Аналізуючи викладене, враховуючи, що надані адвокатом позивачу послуги в апеляційній інстанції базуються на попередніх послугах, а також на базі рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що розмір витрат зазначений позивачем не є пропорційний так як і час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, а тому розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного вважає, що відшкодуванню підлягають судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн, оскільки такий розмір витрат є цілком обґрунтованим, а також співмірний з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Отже, понесені позивачем витрати підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі у розмірі 1000 грн витрат на правничу допомогу. 

При цьому колегія суддів апеляційного суду відмовляє у відшкодуванні витрат понесений зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції в розмірі 1610,40 грн, оскільки у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовлено.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року в адміністративній справі № 380/28586/23 – без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (код ЄДРПОУ 37831493) 1000 (одну тисячу) грн 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин