ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5180/24 Справа № 243/6178/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дюміна Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 243/6178/21 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Дюміної Н.О., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1  звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.12.2009р. Оскільки подальше спільне життя не склалось, 29.01.2016 за рішенням суду їх шлюб було розірвано. Під час шлюбу з відповідачкою 27.03.2013 ним було продано належну йому на праві власності однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 01.07.2013 року він придбав на своє ім`я трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . На придбання спірної квартири батьки позивача позичили йому 2000 доларів США, тому зазначена квартира, на думку позивача, є його особистою власністю. Проте, оскільки квартиру було придбано під час шлюбу, необхідна згода відповідачки на її продаж, яку вона не дає. В той же час будь-якої вимоги щодо поділу зазначеної квартири всі ці роки не заявляє.
Просив суд визнати за ним (позивачем) право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 94 400 грн..

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 944 (дев`ятсот сорок чотири) грн 80 коп та судові витрати на оплату професійної правничої допомоги у сумі 3000 грн 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що стороною Позивача не надано суду жодного доказу в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України на підтвердження отримання ним коштів від його батьків, а також спрямування цих коштів на придбання спірної квартири.
Судом першої інстанції не враховано позицію викладену у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі №215/1191/17.
Також судом не взято до уваги обставини, які визнавалися самим позивачем про те, що під час шлюбу нами було придбано автомобіль, який він придбав за гроші які заробив працюючі таксистом. У 2013 році автомобіль продали за 3000 доларів США. Даний факт свідчить про те, що у них були кошти на придбання квартири в тому числі і 3000 доларів США від продажу автомобіля, тому потреби займати десь кошти на купівлю квартири у них не було.
Також вважає хибним висновок суду, що спірна квартира не могла бути придбана за спільні кошти подружжя, т.я. за приписами статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Факт набуття спірної квартири під час шлюбу було встановлено судом.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна у позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи. 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.12.2009, який було розірвано рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2016 року.
Від шлюбу мають неповнолітню дитину доньку – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що визнається сторонами та встановлено рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2016.
Згідно копії свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 від 14 вересня 1988, батьками ОСОБА_1 є: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1959, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_7 однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .
Відповідно до п.1 договору дарування від 27 квітня 2013, вказана квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А. 20.08.2004 за № 4020.
Згідно п.3 вказаного договору, продаж квартири вчинено за 57575,00 грн.
Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Словар В.І., зареєстрованого в реєстрі за №2103, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Згідно п.8 зазначеного договору, покупець ОСОБА_1 діє за згодою дружини ОСОБА_11 , що підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Соловар В.І.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7407851 від 31.07.2013, власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 .
Відповідно до Звіту з незалежної оцінки майна, трикімнатної квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , від 03 червня 2021 року складеного ФОП ОСОБА_12 на замовлення ОСОБА_1 , ринкова вартість квартири становить 94400,00 грн.
Згідно п.2.94 розпорядження міського голови Слов`янської міської ради від 19.02.2016 №53-р «Про перейменування вулиць, провулків, в`їздів та хутору АДРЕСА_5 .
 У судовому засіданні судом було досліджено фототаблицю квартири АДРЕСА_3 , складену адвокатом Виноградською О.В. та долучено до позовної заяви.
Згідно даних трудової книжки позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 та довідки з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, індивідуальні відомості про застраховану особу: ОСОБА_1 , дата формування довідки: 23.01.2024, в період шлюбних відносин позивач працював водієм в автотранспортному цеху ПАТ «Курдюмівський завод кислототривких виробів» (з 22.05.2013 по 01.11.2023), різальником на пилах ножівках та верстатах у ПАТ «Слов`янський машинобудівний завод» (з 04.12.2013 по 27.03.2017), та отримував заробітну плату, а також у періоди з жовтня 2012 по травень 2013 та з 25.11.2013 по 03.12.2013 отримував виплати по безробіттю.
Згідно даних з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, індивідуальні відомості про застраховану особу: ОСОБА_11 , дата формування довідки: 04.09.2021, в період шлюбних відносин відповідач працювала у ТОВ «Торгівельна компанія «Урожай» (з вересня 2012 по лютий 2013), у ПАТ «Слов`янський машинобудівний завод» (з серпня 2014 по березень 2017), у Слов`янському агентстві «Союздрук» (з квітня 2013 по липень 2014) та отримувала заробітну плату, у період з вересня 2010 по вересень 2012 отримувала соціальні виплати від Управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно ОСОБА_1 придбавав за кошти, які йому належали особисто, внаслідок отримання доходу від продажу подарованої батьками квартири.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Пунктом 23 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його і недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено наступне: «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК. ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом».
Згідно із абз.2 п.24 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто: речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя: кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди: страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. 
Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.        '
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.03.2020 року у справі №404/8567/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц.
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Як було встановлено судом, згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2013 року, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_7 однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Згідно п.3 вказаного договору, продаж квартири вчинено за 57575,00 грн, що згідно офіційного курсу НБУ на той день складало 7203,17 доларів США.
31 липня 2013 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 було придбано та зареєстровано на себе спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач за спірну квартиру сплатив 72359,00 грн, що згідно офіційного курсу НБУ на той день складало 9052,79 доларів США.
Звертаючись до суду позивач зазначив, що він придбав спірну квартиру за особисті кошти, а саме за кошти своїх батьків, так 7203,17 доларів США він отримав від продажу подарованої йому квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а 2000 доларів США його батьки позичили у знайомого батька.
На підтвердження вказаних тверджень судом першої інстанції було допитано свідків за клопотанням позивача, а саме ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказів укладання договору позики або договору даруванння грошових коштів позивачем не надано.
Разом з тим, як вбачається з договору купівлі-продажу від 31.07.2013 року продавці ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 передали, а покупець ОСОБА_1 , прийняв у власність квартиру під АДРЕСА_3 .
Згідно п.8 даного договору зазначено, що покупець ОСОБА_1 , діє за згодою дружини ОСОБА_11 , що підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В.І. 31 липня 2013 року за №2099.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2024 року, у справі № 712/3590/22, зазначено, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що наявність письмової згоди ОСОБА_11 на укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у договорі купівлі-продажу, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна в спільних інтересах подружжя.

Отже, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 1416 грн. 00коп..

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: