ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 липня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/7228/24	
(суддя Ільков В.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Шальєвої В.А., Іванова С.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі №160/7228/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 березня 2024 року звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, згідно з яким просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №1221635-2411-0465-UA12020010000033698 від 28.12.2023 року.
          Позовна заява фактично обґрунтована тим, що позивач є фізичною особою-підприємцем з основним видом економічної діяльності 52.21 - Допоміжне обслуговування наземного транспорту, та платником єдиного податку. Автостоянка, яка йому належать на праві приватної власності, використовуються ним у власній господарській діяльності, в оренду чи інше право користування третім особам не передавалась. Зазначає про те, що сам по собі факт реєстрації заявлених об`єктів нерухомості на фізичну особу, а не на фізичну особу-підприємця, не позбавляє останнього права на віднесення приміщень, що використовується в його господарській діяльності, до об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткуванням в розумінні пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року позов задоволено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що згідно з правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №686/22924/16-ц чинним законодавством не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша статті 181 ЦК України). Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що автостоянка за адресою: АДРЕСА_1 не використовується позивачем у його господарській діяльності, оскільки позивачем у 2021 році не подавалося до контролюючого органу повідомлення за формою №20-ОПП про об`єкт нерухомого майна, а саме автостоянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 481996412101), як об`єкта пов`язаного з його підприємницькою діяльності. При цьому, відповідач зазначає про те, що на запит контролюючого органу Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях надано інформацію, згідно з якою надані позивачем до суду пакувальні талони за квітень 2024 року заповнені на неіснуючі автомобілі, в підтвердження чого до апеляційної скарги додано лист від 10.06.2024 року №27145/5/04/36-24-05-09.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач є фізичною особою-підприємцем з основним видом економічної діяльності 52.21 – «Допоміжне обслуговування наземного транспорту, та платником єдиного податку», 49.39 «Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у.», 64.99 «Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпеченння), н.в.і.у.», 68.20 «Наданняч в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», 77.11 «Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів», 96.09 «Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у.», 71.11 «Діяльність у сфері архітектури», 71.12 «Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах» (а.с.17).
          Позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування - платник єдиного податку 3-ї групи за ставкою оподаткування 5%.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивач є власником об`єктів нежитлової нерухомості: автостоянка - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 483487912101, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа яка підлягає оподаткуванню 130,0 кв. м. (Опис: літ. А-1 -будівля охорони, загальною площею 16,2 кв. м; літ. В-1 - будівля охорони, загальною площею 5,5 кв. м; літ. Б - ангар, загальною площею кв. м; літ. Г - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв. м; літ. Д - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв. м; літ. Е - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв. м; літ. Ж - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1кв.м; літ. З - нежитлове приміщення, загальною площею 23,9 кв. м, лі. К – навіс; літ. Л – навіс; літ. М – навіс; літ. Н – навіс; літ. О – навіс; №1-3 – огорожа; І – замощення. Дата державної реєстрації права власності 12.04.2016, частка власності 1/1) (а.с.20).
          Керуючись пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України, ГУ ДПС у Дніпропетровській області було сформовано в автоматичному режимі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) податкове повідомлення-рішення (форма «Ф»), зокрема:- ППР від 28.12.2023 року № 1221635-2411-0465-UА12020010000033698 на суму 3900 грн за 2021 рік (податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) (а.с.9).
          Законність та обґрунтованість вищезазначеного податкового повідомлення-рішення є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбаченими Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі по тексту - ПК України).
Пунктом 4.3 ст. 4 ПК України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності    забезпечення своєчасного надходження коштів    до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.
При цьому, відповідно до п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.
Відповідні повноваження, їх розмежування між Верховною Радою та місцевими радами, зокрема, щодо установлення місцевих податків, визначені ст. 12 ПК України.
Згідно з ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Відповідно до пп. 10.1 та 10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).
Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.
За приписами п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.
Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України).
Підпунктом 12.3.2 пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Відповідно до пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Згідно з пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України у разі, якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та або зборів, сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів.
Відповідно до п. 12.4 ст. 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать, крім іншого:
12.4.1.встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;
12.4.2.визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу;
12.4.3.прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.
Пунктом 12.5 ст. 12 ПК України визначено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.
Підстави та порядок обчислення та справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачено статтею 266 ПК України.
Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності (пп. 266.3.1, пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
За приписами пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.
Так, пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
є) інші будівлі.
Так, пунктом «г» пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду зокрема є «криті автомобільні стоянки».
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивач є власником об`єктів нежитлової нерухомості: автостоянка - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 483487912101, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа яка підлягає оподаткуванню 130,0 кв. м. (Опис: літ. А-1 -будівля охорони, загальною площею 16,2 кв. м; літ. В-1 - будівля охорони, загальною площею 5,5 кв. м; літ. Б - ангар, загальною площею кв. м; літ. Г - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв. м; літ. Д - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв. м; літ. Е - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв. м; літ. Ж - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1кв.м; літ. З - нежитлове приміщення, загальною площею 23,9 кв. м, літ. К – навіс; літ. Л – навіс; літ. М – навіс; літ. Н – навіс; літ. О – навіс; №1-3 – огорожа; І – замощення. Дата державної реєстрації права власності 12.04.2016, частка власності 1/1) (а.с.20).
Враховуючи те, що за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивач є власником об`єктів нежитлової нерухомості, а саме  автостоянки, яка (за літ. К – навіс; літ. Л – навіс; літ. М – навіс; літ. Н – навіс; літ. О – навіс) є критою, суд апеляційної інстанції вважає, що така стоянка є об`єктом оподаткування за умовами статті 266 ПК України.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає помилковими посилання суду першої інстанції на висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №686/22924/16-ц згідно з якими чинним законодавством не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна, оскільки такі висновки були зроблені за інших обставин справи, в той час як у справі, що розглядається крита автомобільні стоянки  за умовами ПК України є об`єктом нежитлової нерухомості, що підлягає оподаткуванню.
Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що не підтверджуються жодними доказами доводи позивача про те, що позивач у 2021 році здійснював свою господарську діяльність за об`єктом нежитлової нерухомості: автостоянка - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 483487912101, оскільки єдиним доказом того, що зазначена автостоянка використовувалися позивачем для здійснення підприємницької діяльності є талони паркування за квітень 2024 року (а.с.50-58), в той час як податок позивачу нараховано за 2021 рік.
          На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
                                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області – задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі №160/7228/24 – скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                     Повне судове рішення складено 23 липня 2024 року.    
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов