Справа № 930/1173/21
Провадження № 22-ц/801/1283/2024
Категорія: 61
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року	Справа № 930/1173/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О. Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О. В., Шемети Т. М. 
за участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,
учасники справи:
позивач-відповідач: ОСОБА_1 ,
відповідач-позивач: ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним та за зустрічним позовом: Брацлавська селищна рада Тульчинського району Вінницької області
розглянув цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання заповіту недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Царапори О. П., повний текст якого складено 15 квітня 2024 року, 

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання заповіту недійсним. 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Бортники Тульчинського району Вінницької області. ЇЇ батьками є: батько – ОСОБА_3 , мати – ОСОБА_4 . Мати позивачки – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована та постійно проживала в с. Вишківці колишнього Немирівського району у своєму власному будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла. Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, у встановлений законом шестимісячний термін після смерті матері звернулась із письмовою заявою до Немирівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Однак державним нотаріусом було повідомлено про те, що спадкова справа вже відкрита після смерті її матері за заявою ОСОБА_2 на підставі заповіту.
Звернувшись із відповідним запитом до колишньої Вишковецької сільської ради Немирівського району, позивачці було надано копію заповіту покійної матері від 07 жовтня 2020 року, за яким вона все своє майно, яке буде належати їй на день її смерті, заповіла відповідачці ОСОБА_2 . Даний заповіт було посвідчено секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району ОСОБА_5 . 
Позивач вважає, що заповіт посвідчений всупереч вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року за №3306/5 (далі – Порядок). 
Так, у тексті оскаржуваного заповіту зазначена помилкова дата народження заповідача, а саме « ІНФОРМАЦІЯ_4 », тоді як згідно паспорта та свідоцтва про смерть вона народилася « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». 
Пунктом 1.4 вказаного Порядку визначено, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Таким громадянином, як слідує із тексту заповіту, є ОСОБА_6 . Пункт 2.6 розділу II Порядку передбачає, якщо особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписати документ, то при вчиненні нотаріальної дії обов`язково повинна бути присутня особа і підтвердити своїм підписом,  що зміст заповіту відповідає волі учасника нотаріальної дії. Втім, як вбачається із тексту оскаржуваного заповіту, ОСОБА_6 чи інша особа написала своєю рукою слово « ОСОБА_7 », хоча мала б проставити саме свій підпис. При цьому усі необхідні ідентифікаційні дані свідків, яких було запрошено при складанні заповіту, не зазначено, а вказано лише рік народження кожного із них. 
Крім того, у тексті заповіту зазначено, що складений він був за місцем проживання покійної, а саме по АДРЕСА_1 , хоча зареєстрована була по АДРЕСА_2 , про що свідчить відповідна відмітка у її паспорті.
Також позивач зазначає, шо посадова особа, яка засвідчувала заповіт, отримавши сумніви щодо обсягу цивільної дієздатності покійної матері, тобто внаслідок фізичного та психічного стану вона могла не усвідомлювати значення своїх дій, зобов`язана була звернутися до органу опіки та піклування для встановлення факту наявності чи відсутності опіки або піклування внаслідок не здатності матері усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Цього зроблено не було. ОСОБА_1 отримала відомості від: сімейного лікаря покійної матері ОСОБА_8 , сестер покійної: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , сусідки покійної ОСОБА_11 , які одностайно підтверджують факт перебування матері перед смертю у вкрай тяжкому психічному стані - у неї розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, правильної життєвої ситуації, викликані напевне похилим віком, тяжкою фізичною вадою, очікуванням смерті. Важливим також моментом, на думку позивачки, є і те, що перед оскаржуваним заповітом покійної матері існує інший заповіт, датований 05 вересня 2020 року, посвідчений також посадовою собою Вишковецької сільської ради Немирівського району, тобто оскаржуваний заповіт був складений через місяць після попереднього. Волевиявлення покійної матері в попередньому заповіті інше. Зазначені факти ставлять під обґрунтований сумнів волевиявлення покійної матері, яке зафіксоване у заповіті від 07 жовтня 2020 року, є саме її волею в момент, коли вона усвідомлювала значення своїх дій.
За таких обставин, вважаючи, що заповіт ОСОБА_4 від 07 жовтня 2020 року, посвідчений посадовою особою Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області, складений з істотними порушеннями вимог щодо його форми і посвідчення, а волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало її волі, тому просила визнати його недійсним. 
У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення. 
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 вказує, що є спадкоємцем за заповітом, посвідченим секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області від 07 жовтня 2020 року, після смерті ОСОБА_4 . Однак у тексті заповіту зазначена дата народження заповідача – ІНФОРМАЦІЯ_6 , що є помилковим, оскільки згідно паспортних даних та свідоцтва про смерть датою народження заповідача є ІНФОРМАЦІЯ_5 . На даний час Вишковецька сільська рада реорганізована у зв`язку із чим відсутня можливість звернутися до організації, яка посвідчила документ, з метою внесення до нього відповідних виправлень. Відтак, ОСОБА_2 просила встановити, що заповіт від 07 жовтня 2020 року, посвідчений секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області Слободянюк В. Д., зареєстрований в реєстрі за №52, складений від імені ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , складено від імені ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання недійсним заповіту відмовлено. Задоволено зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення. Встановлено, що заповіт від 07 жовтня 2020 року, посвідчений ОСОБА_5 , секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 52, складений від імені ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , складено від імені ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Стягнуто із ОСОБА_1 та Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області на користь ОСОБА_2 по 454,00 грн сплаченого судового збору. 
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення у повному обсязі її позовних та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 . Дублючи зміст позовної заяви щодо предмету та підстав позовних вимог, скаржник вважає, що оскаржуваний заповіт складений з істотним порушенням вимог щодо його форми і посвідченння, а волевиявлення заповідача – її покійної матері не було вільним та не відповідало її волі. Зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні її позову, фактично взяв до уваги лише покази зацікавлених осіб, які були присутні при складанні заповіту, повністю необґрунтовано відкинув її доводи щодо наявності неналежного психічного стану покійної матері та очевидність порушень порядку при складанні тесту оскаржуваного заповіту.
Наданим законом правом подання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення не повністю відповідає зазначеним вимогам.
Судом встановлено, що ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Бортники, Тульчинського району Вінницької області. Її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 01 серпня 1973 року. 
ОСОБА_13 та ОСОБА_12 20 листопада 1993 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 20 листопада 1993 року зроблено запис № 7. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловікові та дружині: « ОСОБА_14 ». 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла в с. Вишківці, Немирівського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим повторно 23 березня 2021 року. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17 вересня 2020 року №224351293 ОСОБА_4 належали: земельні ділянки, кадастровий номер 0524380600:01:002:0203 та 0524380600:01:002:0141, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області та житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_15 та ОСОБА_16 зареєстрували шлюб 18 червня 1995 року. Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка: « ОСОБА_17 », дружини: « ОСОБА_17 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим повторно 27 листопада 2013 року. 
Згідно довідки виконкому Брацлавської селищної ради Немирівського району Вінницької області від 10 червня 2021 року №1872, а також виписки від 10 червня 2021 року №1872 з погосподарської книги Вишковецької сільської ради, книга № 2 за 2016-2020 роки, номер об`єкта погосподарського обліку 02-0162-1, сторінка 318, ОСОБА_4 з 26 жовтня 2020 року та на час смерті була зареєстрована по АДРЕСА_1 . Разом з нею в одному житловому будинку були зареєстровані племінник ОСОБА_15 , дружина племінника ОСОБА_2 та син племінника ОСОБА_18 . 
Відповідно до заповіту від 25 вересня 2020 року, складеного у с. Вишківці, Немирівського району Вінницької області, ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення свої дій, діючи добровільно, попередньо ознайомлена із вимоги чинного законодавства щодо недійсності правочинів, в присутності свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: « все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та все те, що буде належати мені на день смерті, а також належні мені майнові права на час смерті, я заповідаю ОСОБА_2 , належну мені земельну ділянку площею 3,6124 га, яка розташована на землях Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області, кадастровий номер 0524380600:01:002:0142, я заповідаю ОСОБА_9 ». У зв`язку із фізичною вадою заповідачки – зору, на її особисте прохання та за її дорученням прочитання заповіту секретарем сільської ради також свідками вголос, даний правочин підписано ОСОБА_21 . Свідки попереджені секретарем сільської ради про необхідність дотримання таємниці заповіту. Текст заповіту прочитано свідками особисто. 
Відповідно до заповіту від 07 жовтня 2020 року, складеного у с. Вишківці, Немирівського району Вінницької області, ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення свої дій, діючи добровільно, попередньо ознайомлена із вимоги чинного законодавства щодо недійсності правочинів, в присутності свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та все те, що буде належати мені на день смерті, а також належні мені майнові права на час смерті, я заповідаю ОСОБА_2 ». ОСОБА_4 підтвердила, що цей заповіт не носить характер фіктивного та удаваного правочину. Зміст статей 207, 1233, 1241, 1253, 1254, 1307 ЦК України їй секретарем Вишковецької сільської ради роз`яснено. У зв`язку з фізичною вадою заповідача – відсутністю зору, на її особисте прохання та за її дорученням, після прочитання заповіту секретарем сільської ради, а також свідками вголос, даний заповіт у присутності заповідача підписано ОСОБА_6 . Підпис на заповіті складається із прізвища заповідача « ОСОБА_7 ». Свідки попереджені секретарем сільської ради про необхідність дотримання таємниці заповіту. Текст заповіту прочитано свідками особисто.Заповіт посвідчено та записано у присутності свідків секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області ОСОБА_5 . За бажанням заповідача, заповіт складено по місцю її проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 52. 
Також у матеріалах справи наявні амбулаторна картка та медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_4 . 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що під час посвідчення оспорюваного заповіту секретарем сільської ради дотримано вимоги статей 1247, 1248 ЦК України, а позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні і не доведено, що волевиявлення спадкодавиці не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Зазначив, що заповіт посвідчувався в присутності свідків і зачитувався ними вголос, у зв`язку із вадою заповідача – відсутністю зору, що відображено в тексті заповіту і підтверджено показами допитаних у судовому засіданні свідків. Підписання заповіту іншою особою, у зв`язку вадою заповідача – відсутністю зору, не суперечить нормам закону, оскільки це відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном. При цьому вказав, що доводи позивача за первісним позовом, щодо складення оскаржуваного заповіту через місяць після попереднього, не можуть доводити недійсність заповіту від 07 жовтня 2020 року, оскільки заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що за відсутності безспірних доказів на підтвердження недійсності чи нікчемності оспорюваного заповіту, не доведення факту складення оскаржуваного заповіту з порушенням норм щодо його форми відсутні підстави для визнання заповіту недійсним. Відповідно вважав обґрунтованою зустрічну позовну заяву та дійшов висновку про необхідність захисту прав ОСОБА_2 шляхом встановлення факту, що заповіт від 07 жовтня 2020 року, посвідчений ОСОБА_5 , секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 52, складений від імені ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , складено від імені ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки вказаний факт підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків.
З такими висновками суду першої інстанції певною мірою належить погодитися. 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).
Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування.
Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (ст. 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлено ст. 1247 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251, 1252 цього Кодексу; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
У ч. 1 ст. 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст цієї норми у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у ст. 1247-1249, 1253 ЦК України.
Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.
Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.
Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.
Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.
Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення – різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог ст. 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у ч. 1-6 ст. 1252 ЦК України, з додержанням вимог ч. 7 цієї статті.
Так, згідно зі ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії як посвідчення заповітів (крім секретних).
При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, за змістом пункту 1.2. якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.
Пунктом 1.1 розділу І Порядку № 3306/5 передбачено, що перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено ст. 37 Закону України «Про нотаріат».
У сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах; 6) видають свідоцтва про право на спадщину; 7) видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат»).
Згідно з п. 2.1, 2.3 розділу ІІ Порядку № 3306/5 нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування (наприклад: «У зв`язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено за адресою: АДРЕСА_4 »). При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному ст. 43 Закону України «Про нотаріат». У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування.
Пунктами 1.4 розділу ІІІ Порядку № 3306/5 передбачено, що при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог ст. 1247, 1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача.
Недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.
Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.
Крім того, визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).
Слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід у законодавстві щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може бути посвідчений доволі широким і різноманітним колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього – переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, – отримати це майно у спадщину.
Тому штучно віднаходити причини для того, аби визнати заповіт недійсним, зокрема з тих підстав, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт не за місцем проживання заповідача, видається вкрай нерозумним.
Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача.
Викладене дозволяє дійти висновку про юридичну необґрунтованість визнання заповіту недійсним лише в разі його посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування не за місцем проживання заповідача. За відсутності норми, якою передбачався би негативний наслідок за вказаних обставин, у суду немає підстав для визнання заповіту недійсним.
Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які визначені в ЦК України.
Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок її діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17, постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 551/335/18, від 05 квітня 2023 року у справі №709/830/21, від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19.
Таким чином доводи апеляційної скарги про можливість визнання заповіту від 07 жовтня 2020 року недійсним внаслідок того, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 на момент складання заповіту згідно паспорта громадянина України заповідачки була інша адреса: АДРЕСА_2 , а не адреса проживання: АДРЕСА_1 , є неспроможними. Крім того, належить зауважити, що після складення заповіту ОСОБА_4 уже з 26 жовтня 2020 року була зареєстрована по АДРЕСА_1 , тобто за місцем складення заповіту, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. До того ж, слід вказати, що проживання ОСОБА_4 в силу її віку, фактично перед смертю, у племінника ОСОБА_15 , який проживав у одному із нею населеному пункті – с. Вишківці, без зміни реєстрації місця проживання об`єктивно є зрозумілим.
Зі змісту заповіту убачається, що він містить причину, з якої його текст не підписаний особою, що його вчиняє (фізична вада заповідача – відсутність зору), підпис іншої особи, яка на прохання заповідача підписала заповіт, заповіт прочитано вголос та підписано у присутності свідків, особи яких встановлено за паспортними даними та роз`яснено їм відповідні права. 
При цьому наявність формальних порушень, як-то не зазначення повної дати народження свідків, саме по собі не спростовує вільне волевиявлення заповідача, яке було належним чином виражене у заповіті, та не свідчить про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту (див. постанову Верховного суду від 18 січня 2023 року у справі №711/3792/21.
Підписання заповіту іншою особою, у зв`язку із вадою заповідача – відсутністю зору, у формі рукописного запису – буквенної транскрипції, не суперечить вимогам закону, оскільки у такий спосіб відображене дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження належним їй майном. Доказів зворотного ОСОБА_1 надано не було. Посвідчення заповіту відбулося при двох свідках, які не є ані спадкоємцями за заповітом, ані членами сім`ї чи близькими родичами ОСОБА_4 , а їх дієздатність перевірена. 
Щодо доводів скарги про недотримання секретарем сільської ради під час посвідчення заповіту вимоги Порядку про визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» та необхідності звернення до органу опіки та піклування для встановлення факту наявності чи відсутності опіки або піклування внаслідок не здатності матері позивача – заповідача ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дії.
Згідно п. 2.5 Порядку При вчиненні нотаріальних дій визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому ст. 44 Закону України «Про нотаріат».
Статтею 44 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими ст. 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
Слід також враховувати, що відповідно до глави 4 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених ст. 43 Закону України «Про нотаріат» , що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.
Таким чином, за відсутності сумнівів у посадової особи органу місцевого самоврядування у дієздатності заповідача у неї не виникає прямого обов`язку вимагати надання будь-яких інших документів.
У матеріалах справи наявні амбулаторна картка та медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_4 , з яких убачається наявність у неї ряду хвороб. Разом із тим, жодних доказів, що внаслідок таких захворювань вона була неспроможною розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять. Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 у справі призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза, однак, зокрема, у зв`язку із не оплатою її позивачем така не була проведена, а матеріали справи були повернуті до суду першої інстанції без виконання. Клопотання про призначення експертизи на стадії апеляційного розгляду справи учасниками справи не заявлялося.
Доводи скарги про те, що особа, яка усвідомлює значення своїх дій не може з коротким інтервалом часу змінювати своє волевиявлення шляхом складення заповітів, на увагу не заслуговують. Чинне законодавство, зокрема ст. 1254 ЦК України, наділяє заповідача правом у будь-який час скласти новий заповіт. При цьому заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( ч. 1 ст. 80 ЦПК України ).
За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів ), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів ).
За наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, дійшов правильного висновку, що заповіт від 07 жовтня 2020 року, складений ОСОБА_4 , за формою, порядком його посвідчення, відображенням дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам законодавства, чинного на момент вчинення нотаріальної дії щодо його посвідчення. Відповідно позов ОСОБА_1 за наведених нею підстав задоволенню не підлягає.
Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року в справі № 637/228/17 зроблено висновок, що сільська рада не є належним відповідачем у справі про визнання заповіту недійсним та/або нікчемним.
Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про визнання заповіту недійсним не лише до спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 , а і Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, вказавши їх співвідповідачами. 
Однак оскільки Брацлавська селищна рада у спірних правовідносинах не є належним відповідачем, то у задоволенні позовних вимог до неї необхідно відмовити з тих підстав, що вони пред`явлені до неналежного відповідача. 
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне, у відповідності до ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову до Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Разом із тим, у заповіті від 07 жовтня 2020 року секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області при його посвідченні допущена помилка у даті народження заповідача, де вказав, що заповідач ОСОБА_4 народилася « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Тоді як насправді відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126, 133, 135 СК України від 13 серпня 2020 року №00027409717, копії паспорта громадянина України, серії НОМЕР_4 , виданого 23 листопада 1996 року Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області, свідоцтва про смерть від 28 грудня 2020 року серії НОМЕР_5 , свідоцтва про смерть виданого повторно від 23 березня 2021 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 народилася « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». 
Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, здійснюється в судовому порядку (пункт 6 частини першої статті 315ЦПК України, пункт 12постанови пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»).
У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих в різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них.
Крім того, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військових комісаріатів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами воєнного часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж, довідки про реабілітацію тощо.
Заяву про встановлення факту належності особі правовстановлюючого документа можуть подати спадкоємці померлої особи власника цього документа для оформлення спадкових прав.
Таким чином, за наявних у матеріалах справи доказів, належить погодитися із висновками суду першої інстанції щодо задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки такий факт належності правовстановлюючого документу ОСОБА_4 знайшов своє підтвердження у ході судового розгляду. Потреба встановлення факту належності правовстановлюючого документу викликана необхідністю для ОСОБА_2 для оформлення її спадкових прав. Встановити іншим, крім судового, шляхом цей факт неможливо.
Слід погодитися, що позивач ОСОБА_2 обрала правомірний та ефективний спосіб захисту своїх законних прав, однак, колегія суддів вважає, що резолютивна частина рішення у частині вирішення зустрічних позовних вимог підлягає зміні у його формулюванні, що відповідатиме нормам матеріального права, а саме встановити факт належності спадкодавцю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповіту від 07 жовтня 2020 року, посвідченого секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області Слободянюк В. Д., зареєстрований в реєстрі за №52. 
Апеляційний суд звертає увагу, що зміна формулювання резолютивної частини рішення суду не є зміною судом предмета позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів залишається незмінним.
Некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову до Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції в такій редакції:
«Встановити факт належності спадкодавцю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповіту від 07 жовтня 2020 року, посвідченого секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області Слободянюк В. Д., зареєстрованого в реєстрі за №52».
У решті рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий             О. Ю. Береговий

Судді:             О. В. Ковальчук

               Т. М. Шемета