УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2024 року
м. Київ
справа № 348/1385/22
провадження № 51-3519 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022091200000090 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України (далі - КК України),
встановив:  
За вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. Цивільний позов задоволено частково. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду ОСОБА_5 , близько 22:00 год 3 квітня 2022 року, знаходячись на подвір`ї приватного домоволодіння поруч із будинком своєї сестри ОСОБА_6 , що по АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив з останньою конфлікт, в ході якого використав заряджену мисливську рушницю «Hatsan Escort Н 112» № НОМЕР_1 . Надалі, ОСОБА_5 здійснив шість пострілів, в результаті яких з необережності, внаслідок рикошету від відмостки житлового будинку вказаного приватного домоволодіння, спричинив потерпілій ОСОБА_6 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 09 квітня 2024 року апеляційні скарги обвинуваченого, прокурора та представника потерпілої залишив без задоволення, а вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року - без змін. 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, порушує питання про перегляд у касаційному порядку вказаного судового рішення.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд:
?         у своєму рішенні не виклав усіх доводів апеляційної скарги прокурора, не дослідив та не спростував їх;
?         повторно дослідивши, за клопотанням прокурора, матеріали, що характеризують обвинуваченого, не проаналізував їх;
Крім того, вказує, що апеляційний суд при призначенні покарання, зокрема, не врахував:
?       що обвинувачений вину визнав частково, не висловлював жалю з приводу вчиненого, вибачився перед потерпілою лише в судових дебатах та в останньому слові, а також не відшкодував потерпілій завдану шкоду;
?         думку потерпілої, обставини, які характеризують обвинуваченого та обставини, які обтяжують покарання, зокрема, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а також вчинення правопорушення щодо особи похилого віку та щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах.
Зазначає, що рішення апеляційного суду є не вмотивованим та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора, Суд враховує наступне. 
Так, прокурор у поданій касаційній скарзі посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушення статей 370 та 419 КПК України, обґрунтовуючи, що апеляційний суд не зазначив усіх доводів апеляційної скарги прокурора та не спростував їх, проте зі змісту касаційної скарги убачається, що вона фактично зводиться до незгоди із покаранням.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є не тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не перебуває на обліку в психіатричному та наркологічному кабінеті, за місцем проживання характеризується позитивно, поводить себе добре, спокійний, врівноважений, громадський порядок не порушує, одружений. 
Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд не встановив обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а також врахував наявність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, а саме: вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, щодо особи з якою винний перебуває у близьких відносинах та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у поданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора, що поза увагою апеляційного суду залишилося те, що ОСОБА_5 вину у вчиненому правопорушенні визнав частково, не розкаявся та не відшкодував потерпілій завдану шкоду, варто зазначити таке.
Як вбачається із оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, взяв до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 фактично вину визнав частково, не висловлював жалю з приводу вчиненого, з потерпілою не спілкувався, вибачився перед нею тільки у судовому засіданні в судових дебатах та в останньому слові, потерпілу в лікарні не відвідував.
Крім того, судами встановлено, що обвинувачений у покритті витрат на лікування участі не приймав і лише під час розгляду справи після заявленя потерпілою цивільного позову намагався відшкодувати їй спричинену шкоду шляхом перерахування грошей поштовим переказом на її ім`я, які остання не отримувала.
Також, при призначенні ОСОБА_5 покарання, суди врахували позицію потерпілої, яка просила призначити останньому сувору міру покарання.
Погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ст. 128 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік (яке не є мінімальним), оскільки таке покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. 
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Ухвала апеляційного суду належним чином мотивована, вона відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.
У той же час, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміні судового рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України. 
Оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                             ОСОБА_3