ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року	Львів	Справа № 807/2322/15 пров. № А/857/11372/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Гудима Л.Я., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судових засідань –                     Єршової Ю.С.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про визнання протиправною бездіяльності, вчиненої посадовою особою суб`єкта владних повноважень (головуючий суддя: Ващилін Р.О., судді: Дору Ю.Ю., Плеханова З.Б., місце ухвалення - м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, Управління Держпраці у Закарпатській області, Державної інспекції України з питань праці, Державної служби України з питань праці про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, –

встановив:

ОСОБА_1 , 16.04.2024 подав до Закарпатського окружного адміністративного суду заяву в порядку ст. 383 КАС України, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо недопуску ОСОБА_1 до виконання трудової функції начальника Управління Держпраці у Закарпатській області та ухвалити по цьому факту передбачене законом рішення.
Обґрунтовує заяву тим, що Державна служба України з питань праці надала наказ від 28.03.2024, яким позивача поновлено на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області. Поряд з цим, територіальний підрозділ органу Держпраці України активно створює перепони для не допуску його до роботи шляхом не виділення йому робочого місця та не визначення його посадових обов`язків. Більше того, з 09 квітня 2024 року Голова комісії з ліквідації Управління Держпраці у Закарпатській області видав наказ, відповідно до якого позивача було визнано таким, що перебуває у простої.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.
З цим судовим рішенням не погодився заявник та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстації.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на аналогічні підстави викладені в заяві.
Заявник, 24.06.2024 подав клопотання про проведення судового засідання у його відсутності.
Державна служба України з питань праці, 25.06.2024 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу відхилити.
Представник Територіально державної інспекції з питань праці у Закарпатській області та Державної інспекції України з питань праці в судове засідання не з`явилися, оскільки щодо таких юридичних осіб внесено запис про припинення державної реєстрації, як юридичних осіб публічного права.
Заявник та представник Управління Держпраці у Закарпатській області, у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась, а тому їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Державної служби України з питань праці, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що жодних належним та достатніх доказів вчинення суб`єктом призначення - головою Державної служби України з питань праці перешкод у його трудовій діяльності позивач до суду не надав, а прийняття Головою комісії наказу від 09.04.2024 № 2-к, яким ОСОБА_1 оголошено простій з 09 квітня 2024 року не є доказом вчинення перешкод у допуску до роботи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, Управління Держпраці у Закарпатській області, Державної інспекції України з питань праці, Державної служби України з питань праці про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, визнання протиправними дій та бездіяльності задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 за № 262-К «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області з 30 жовтня 2015 року. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 287813,96 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 807/2322/15 змінено в частині мотивів. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 807/2322/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області та ухвалено в цій частині нове рішення. Поновлено ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30 жовтня 2015 року та зобов`язано Управління Держпраці у Закарпатській області вжити заходів щодо призначення (переведення) на рівнозначну посаду. В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 807/2322/15 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.09.2021 касаційні скарги ОСОБА_1 та Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Закарпатській області задоволено частково. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області з 30 жовтня 2015 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30 жовтня 2015 року та зобов`язання Управління Держпраці у Закарпатській області вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду. У цій частині ухвалено нове рішення, яким поновлено ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці у Закарпатській області на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці від 28 жовтня 2015 року № 262-К.
На виконання постанови Верховного Суду від 23.09.2021 в адміністративній справі № 807/2322/15, голова Державної служби України з питань праці 28 березня 2024 року видав наказ № 12-кт, яким поновив ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відповідно до частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (частина 6 статті 383 КАС України).
Відповідно до статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами статті 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача, в свою чергу, що має бути підтверджено відповідними доказами.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 5 лютого 2020 року у справі № 640/10843/19, від 28 квітня 2020 року у справі № 611/26/17.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 240/4937/18, розглядаючи питання нарахування та виплати підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вказала, що статтею 67 Закону № 796-ХІІ установлено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.
У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону №796-ХІІ із 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ.
У силу приписів статті 14 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковими до виконання, тоді як невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Оскільки резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції та містить чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, тому виконання рішення суду, яке набрало законної сили, повинно реалізовуватись у визначений судом спосіб.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Водночас, поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, що, виходячи зі змісту трудового договору та порядку його укладення, передбачає не лише винесення наказу про поновлення працівника на роботі, але і фактичний допуск його до роботи, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату.
Отже, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Указаний висновок викладений Верховним Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 826/2778/14
Як встановлено вище судом апеляційної інстанції, що на виконання постанови Верховного Суду від 23.09.2021 адміністративній справі № 807/2322/15, голова Державної служби України з питань праці 28 березня 2024 року видав наказ № 12-кт, яким поновив ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що в обґрунтування заяви поданої в порядку 383 КАС України, позивач покликається на те, що постанова Верховного Суду від 23.09.2021 № 807/2322/15 в повній мірі виконана не була, оскільки Голова комісії з припинення Управління Держпраці у Закарпатській області створює перепони для не допуску його до роботи шляхом не виділення йому робочого місця та не визначення його посадових обов`язків. Окрім того, позивач стверджує, що Головою комісії було видано наказ про оголошення простою начальнику Управління Держпраці у Закарпатській області, що також свідчить про неналежне виконання судового рішення.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про формальне винесення наказу Державною службою України з питань праці від 28 березня 2024 року № 12-кт, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області. Оскільки, після винесення такого наказу, видано наказ від 09.04.2024 № 2-к про оголошення простою начальнику Управління Держпраці у Закарпатській області – ОСОБА_1 , тобто винесення Державною службою України з питань праці наказу від 28 березня 2024 року № 12-кт не призвело до реального його виконання шляхом фактичного допуску до роботи позивача, отже є невиконанням рішення суду про поновлення особи на роботі.
Крім цього, необхідно звернути увагу, що відповідачами не подано доказів того, що позивачу виплачується заробітна плата, після його поновлення на роботі, що є ще одним свідченням формального винесення наказу від 28 березня 2024 року № 12-кт без реального його виконання.
Натомість, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на заробітну плату не нижче від визначену законом, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Крім цього, винагорода за працю, як невід`ємна складова права на працю, гарантується ст. 2 КЗпП України.
Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при винесенні наказу від 28 березня 2024 року № 12-кт, відповідач не виконав щодо позивача приписи ст. 29 КЗпП України, зокрема, не надав йому робоче місце, не визначив трудові функції, які зобов`язаний виконувати працівник (перелік посадових обов`язків) та дату початку виконання роботи, тощо.
Отже, дії суб`єкта владних повноважень на виконання постанови Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 807/2322/15 є протиправними.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою ефективного судового захисту прав позивача на працю, яка гарантована чинним законодавством України, заява позивача, подана у порядку статті 383 КАС України, підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності Державної служби України з питань праці щодо недопуску ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків начальника Управління Держпраці у Закарпатській області та зобов`язати Державну службу України з питань праці вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при поновленні ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці у Закарпатській області на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці від 28 жовтня 2015 року № 262-К.
Крім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне встановити Державній службі України з питань праці десятиденний строк з дня отримання (вручення) копії цієї постанови для подання до суду першої інстанції доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судового рішення
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 383 КАС України, суд – 

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про визнання протиправною бездіяльності, вчиненої посадовою особою суб`єкта владних повноважень у справі № 807/2322/15 скасувати та прийняти нову постанову якою заяву ОСОБА_1 , подану в порядку статті 383 КАС України, задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо недопуску ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків начальника Управління Держпраці у Закарпатській області.
Зобов`язати Державну служби України з питань праці вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при поновленні ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці у Закарпатській області на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці від 28 жовтня 2015 року № 262-К.
Встановити Державній службі України з питань праці десятиденний строк з дня отримання (вручення) копії цієї постанови для подання до суду першої інстанції доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судового рішення.
У задоволенні решти заяви відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено  05.07.24