УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 липня 2024 року
м. Київ
справа № 367/2396/17
провадження № 61-10299ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова Валентина Олександровича, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , державне підприємство «Сетам», приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Іщук Інна Василівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», ОСОБА_4 ,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В. О., заінтересовані особи: ОСОБА_3 , державне підприємство «Сетам», приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Іщук І. В., товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», ОСОБА_4 .
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 вересня 2023 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В. О. щодо винесення постанови 
від 03 березня 2016 року про арешт всього майна товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», а саме: у частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України України Башілова В. О. від 03 березня 2016 року про арешт всього майна товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», а саме: у частині накладення арешту на квартиру 
АДРЕСА_1 .
У решті частини вимог скарги відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року апеляційні скарги представника товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» - Васюка М. М., представника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Анни Колесник на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 12 вересня 2023 року задоволено. Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 12 вересня 2023 року скасовано. У задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
16 липня 2024 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу, в якій просить додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати, прийняти нову постанову про відмову у задоволені заяви про ухвалення додаткового судового рішення. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 , у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Із оскаржуваного судового рішення, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо її незаконності.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
У пункті 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 
2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду 
від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду 
від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 
3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Як вбачається із оскаржуваного судового рішення, інтереси Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» під час розгляду справи представляв адвокат Васюк М. М., повноваження якого підтверджуються договором № 138 про надання правової допомоги від 01 березня 2022 року.
На підтвердження факту надання і отримання професійної правової допомоги, 
а також факту її оплати, заявником подано до суду додаток № 19 від 03 січня 
2024 року до договору № 138 про надання правової допомоги від 01 березня 
2022 року; акт наданих послуг від 21 березня 2024 року згідно договору № 138 про надання правової допомоги від 01 березня 2022 року; звіт про обсяг наданих послуг від 21 березня 2024 року згідно договору № 138 про надання правової допомоги від 01 березня 2022 року.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПКУкраїни розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів касаційного провадження вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» звернулося з вимогою про стягнення судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу, мотивуючи вимоги тим, що 
у апеляційній скарзі повідомляло суд, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат на правову допомогу буде складати 20 000 грн. Вказувало, що витрати на правничу допомогу, згідно договору є доведеними, про це надано відповідні документи, які долучені до заяви, витрати підлягають стягненню 
у судовому порядку з ОСОБА_1 .
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із запереченнями на заяву щодо стягнення витрат на правничу професійну допомогу. Вказував, що заявлений товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» розмір таких  витрат є необґрунтованим, недоведеним та неспівмірним незначній складності справи.
Суд апеляційної інстанції, враховувавши надані товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» докази понесених витрат на правову допомогу, фіксований розмір оплати послуг з надання правничої допомоги, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. При цьому суму, яку апеляційний суд визначив, є співмірною зі складністю справи, відповідає реальному та доведеному обсягом наданих послуг.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що посилання на те, що спір у справі виник не з вини ОСОБА_1 , а з вини товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» не беруться до уваги, оскільки необґрунтованість дії вказаного товариства судовим рішенням 
не встановлена.
Посилання у касаційній скарзі на правові позиції Верховного Суду 
є безпідставним, так як вони не суперечить висновкам суду апеляційної інстанцій.
По суті доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, 
на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити 
у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішення свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, а суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення із врахуванням такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року 
у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова Валентина Олександровича, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , державне підприємство «Сетам», приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Іщук Інна Василівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», ОСОБА_4 , відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                      Б. І. Гулько

                                                                                     Г. В. Коломієць

                                                                                     Д. Д. Луспеник