К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року                                                                        місто Київ
 
справа № 173/1416/18
апеляційне провадження № 22-ц/824/1004/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача - Головачова Я.В.,
 
суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Плахотнюк К.Г. від 16 лютого 2023 року у справі за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на навчання,
 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка (далі - КНУ ім. Т. Шевченка, університет) звернувся до ОСОБА_1 з позовом про відшкодування витрат на навчання.
 
В обґрунтування заявлених позовних вимог з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог зазначав, що наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 22 жовтня 2013 року № 607-34 ОСОБА_1 зараховано до аспірантури економічного факультету університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 08.00.04 «Економіка та управління підприємствами (за видами економічної діяльності)» з 1 листопада 2013 року. 
 
Сторони також уклали угоду про підготовку аспіранта № 225 від 1 листопада 2013 року, в якій відповідач зобов`язався, зокрема, оволодіти науковими знаннями та практичними навичками, виконувати індивідуальний план, звітувати про хід написання дисертації та відпрацювати не менше трьох років у ДП «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» та інших інфраструктурних об`єктів київського регіону».
Позивач указував, що у зв`язку із невиконанням індивідуального навчального плану без поважних причин вченою радою факультету 21 червня 2016 року прийнято рішення про відрахування ОСОБА_1 , а наказом № 460-34 від 6 липня 2016 року відповідача з 1 липня 2016 року відраховано зі складу аспірантів економічного факультету. Зазначав, що університет виплатив відповідачу стипендію, а також поніс витрати на оплату праці наукового керівника, а тому невиконанням своїх обов`язків аспірант завдав позивачу шкоду, оскільки за кошти, витрачені на навчання відповідача, університет міг результативно підготувати іншого науковця.
 
З урахуванням викладеного університет просив стягнути з відповідача 184 638, 64 грн, з яких: 152 785,95 грн - виплачена ОСОБА_1 стипендія, 31 852,69 грн - виплачена науковому керівнику заробітна плата. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 рокупозов КНУ ім. Т. Шевченка задоволено. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНУ ім. Т. Шевченка на відшкодування майнової шкоди 184 638, 64 грн та понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 769, 58 грн, що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 187 408,22 грн.
 
Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що відповідач всупереч укладеній між сторонами угоді про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення не виконав індивідуального плану без поважних причин, у результаті чого останнього відраховано з аспірантури університету. Рішень позивача, яким вирішено питання про його відрахування з аспірантури в установленому порядку відповідач не оскаржив, а тому з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню вартість навчання згідно з умовами укладеної між сторонами угоди від 1 листопада 2013 року в розмірі, заявленому позивачем.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Посилається на те, що правовідносини між сторонами є договірними, а не деліктними, у зв`язку з чим суд безпідставно застосував положення статті 1166 ЦК України про відшкодування шкоди. Натомість суд мав застосувати статтю 1215 ЦК України, за змістом якої не підлягає поверненню безпідставно отримана стипендія. Акцентує на тому, що навчання у аспірантурі передбачало відрив від виробництва, у зв`язку з чим виплачена йому стипендія є його основним засобом до існування, а тому є соціальною в розумінні вимог чинного законодавства і не підлягає поверненню.
 
Зазначає також, що з 1 липня 2014 року та до завершення правовідносин між сторонами діяла нова редакція Закону України «Про вищу освіти», за змістом якої необхідною умовою для відшкодування коштів державного бюджету, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівця, є намір особи повторно здобути освіту за державним замовленням. Вважає, що оскільки позивач просить притягнути відповідача до цивільно-
правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, то норми нової редакції Закону України «Про вищу освіти» та постанови КМУ №261 від 23 березня 2016 року як такі, що пом`якшили (скасували) відповідальність ОСОБА_1 , мають зворотну дію у часі.
 
Переконаний, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження витрат, понесених на підготовку відповідача. Вважає, що надані бюджетні програми та розрахунок оплати праці наукового керівника такими доказами не є.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
У вересні 2023 року від університету надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Відзив мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача коштів, витрачених університетом на його навчання. Зазначає, що суд правильно та з урахування практики Великої Палати Верховного Суду застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом установлено, що наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 22 жовтня 2013 року № 607-34 ОСОБА_1 зараховано до аспірантури економічного факультету університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 08.00.04 «Економіка та управління підприємствами (за видами економічної діяльності)» з 1 листопада 2013 року.
 
Сторони також уклали угоду про підготовку аспіранта № 225 від 1 листопада 2013 року, в якій відповідач зобов`язався, зокрема, оволодіти науковими знаннями та практичними навичками, виконувати індивідуальний план, звітувати про хід написання дисертації та відпрацювати не менше трьох років у ДП «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» та інших інфраструктурних об`єктів київського регіону».
 
За змістом угоди аспірант також зобов`язався дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. У разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету зобов`язався відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством.
 
У зв`язку із невиконанням індивідуального навчального плану без поважних причин вченою радою факультету 21 червня 2016 року прийнято рішення про відрахування ОСОБА_1 , а наказом № 460-34 від 6 липня 2016 року відповідача з 1 липня 2016 року відраховано зі складу аспірантів економічного факультету.
 
Університет за період навчання виплатив ОСОБА_1 152 785,95 грн стипендії.
 
Витрати з виплати заробітної плати науковому керівникові відповідача склали 31 852,19 грн.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Щодо правової природи обов`язку аспіранта з повернення коштів, витрачених на його навчання, в разі відрахування з університету
 
Згідно з підпунктом 4 пункту 16 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів (далі - Положення), затвердженого постановою КМУ № 309 від 1 березня 1999 року, в редакції, чинній на момент вступу відповідача до аспірантури, аспірант зобов`язаний виконувати індивідуальний  план  роботи  над  дисертацією.
 
За змістом пункту 22 Положення аспірант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення.
 
          Рішення про відрахування  аспіранта  або  докторанта  приймає вчена  рада  вищого  навчального  закладу,  наукової установи.  На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з   аспірантури   або   докторантури   наказом   керівника  вищого 
навчального закладу, наукової установи.
 
Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. 
 
          Взаємозобов`язання аспіранта, підготовка якого здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу визначаються в типовій угоді, якою передбачається своєчасне закінчення роботи над дисертацією, працевлаштування після закінчення аспірантури, забезпечення відповідних умов праці, надання впорядкованого житла тощо, та відповідальність сторін у разі невиконання умов типової угоди (пункт 17 Положення).
 
На виконання вказаного пункту Положення сторони уклали угоду про підготовку аспіранта № 225 від 1 листопада 2013 року, в якій відповідач зобов`язався, зокрема, оволодіти науковими знаннями та практичними навичками, виконувати індивідуальний план, звітувати про хід написання дисертації та відпрацювати не менше трьох років у ДП «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» та інших інфраструктурних об`єктів київського регіону».
 
Крім того, за змістом угоди аспірант також зобов`язався дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. У разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету зобов`язався відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством.
Договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново-самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважались такими.
 
Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Колегія суддів вважає, що якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця виконувати індивідуальний план, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі невиконання індивідуального плану, то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.
 
Подібний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17.
 
У справі, яка переглядається, позивач хоч і посилався на норми зобов`язального договірного права, проте серед підстав позову визначив статтю 1166 ЦК України, яка до договірних зобов`язань не застосовується.
 
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.58)).
 
Тому, суди при ухваленні рішень по суті спору не зв`язані посиланнями на норми права, зазначеними у позовній заяві та в інших письмових заявах учасників справи.
 
Крім того, у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог та наданих позивачем пояснень суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина 1 статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини 5 статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції застосував статті 610, 611, 626, 638 ЦК України, а на норми, які регулюють деліктні зобов`язання, не посилався, що відповідає меті пред`явленого університетом позову та встановленим судом обставинам.
 
          Саме по собі дублювання судом визначеної університетом назви позову як «відшкодування шкоди» та зазначення в резолютивній частині рішення про те, що витрати на навчання підлягають стягненню на відшкодування майнової шкоди, не змінює суті спірних правовідносин та не впливає на правильність вирішення судом спору.
 
Щодо дії норм матеріального права у часі
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
 
У справі, яка переглядається, застосуванню підлягають ті редакції Закону України «Про освіту», Закону України «Про вищу освіту» та Положення, які були чинними на час вступу студента до вищого навчального закладу.
 
Відповідач як особа, яка претендувала на отримання наукової освіти, добровільно підписав угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчався за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість цього навчання в разі відрахування через невиконання індивідуального плану. Тому настання передбачених у підписаній сторонами угоді умов є підставою для стягнення з відповідача кошти за навчання в судовому порядку.
 
Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що з 1 липня 2014 року та до завершення правовідносин між сторонами діяла нова редакція Закону України «Про вищу освіти», за змістом якої необхідною умовою для відшкодування коштів державного бюджету, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівця, є намір особи повторно здобути освіту за державним замовленням. 
 
Положення частини 1 статті 58 Конституції України та частини 2 статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, у цьому випадку потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності в тому разі, коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою.
 
Саме такий правовий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17.
 
З урахуванням того, що обов`язок відповідача з відшкодування витрат на його навчання закріплений не тільки в Положенні, а й в укладеній сторонами цивільно-правовій угоді, колегія суддів не приймає доводи відповідача про зворотну дію у часі норм нової редакції Закону України «Про вищу освіти» (з 1 липня 2014 року) та Постанови КМУ №261 від 23 березня 2016 року.
 
Щодо отриманої відповідачем стипендії як складової витрат на його навчання 
 
Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам (частина 3 статті 53 Конституції України).
 
Відповідно до частини 1 статті 54 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, чинній на дату укладення сторонами угоди) особи, які навчаються у вищих навчальних закладах, мають право на призначення стипендій. Абзац другий частини другої цієї ж статті передбачав, що студенти вищих навчальних закладів мають право на отримання стипендій,
призначених юридичними та фізичними особами, які направили їх на навчання, а також інших стипендій відповідно до законодавства.
 
Абзац 5 частини 6 статті 64 указаного Закону визначав, що особи, які успішно навчаються у вищих навчальних закладах державної або комунальної форми власності за денною (очною) формою навчання за кошти державного або місцевого бюджету, забезпечуються стипендіями у розмірі не менше ніж два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян. Порядок призначення і виплати стипендій встановлюється Кабінетом Міністрів України.
 
Стаття 51 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на дату укладення сторонами угоди) передбачала, що вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти відповідно мають гарантоване державою право на призначення стипендій; забезпечення стипендіями, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно до пункту 4 Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення» (в редакції, чинній на дату укладення угоди) особам, зазначеним у пункті 1 Порядку призначення і виплати стипендій, можуть призначатися академічні або соціальні стипендії, а окремим категоріям цих осіб можуть призначатися одночасно академічні і соціальні стипендії.
 
Відповідно до пункту 1 Порядку призначення і виплати стипендій його дія поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах та наукових установах за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, у навчальних закладах, що перебувають у власності Автономної Республіки Крим, та комунальних навчальних закладах за рахунок коштів відповідних бюджетів.
 
Пункт 6 Порядку призначення і виплати стипендій передбачав, що соціальні стипендії призначаються студентам і курсантам, які потребують соціального захисту та яким за підсумками навчання не призначена академічна стипендія. Підставою для призначення соціальної стипендії є наявність в особи права на отримання державних пільг і гарантій, установлених законами для відповідних категорій громадян.
 
Тобто, академічні стипендії виплачуються студентам за результатами навчання у закладах вищої освіти (наукових установах). Натомість соціальні стипендії виплачуються на підставі законів, що встановлюють державні пільги і гарантії щодо призначення соціальних стипендій для окремих категорій громадян.
 
Студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій.
 
Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.
 
Такий правовий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17.
Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на частину 1 статті 1215 ЦК України з таких підстав.
 
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
 
Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню.
 
Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування.
 
У справі, яка переглядається, відповідач не доводив, а суд першої інстанції не встановив, що призначена йому стипендія є соціальною в розумінні вимог закону, тобто призначена йому в зв`язку з наявністю в нього встановлених державою пільг і гарантій для окремих категорій громадян.
 
Саме по собі навчання відповідача в університеті з відривом від виробництва не є кваліфікуючою ознакою для розмежування стипендій на академічні та соціальні.
 
Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виплачена відповідачу академічна стипендія включається до витрат на навчання студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.
 
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі  № 362/2573/18, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що якщо навчання відбувається з відривом від виробництва, то виплачена студенту стипендія є його основним засобом до існування та, відповідно, соціальною, колегія суддів не приймає з огляду на таке.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції потрібно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційного суду.
 
Оскільки з огляду на ієрархію правових висновків висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, мають вищий пріоритет при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, а у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 розмежування стипендій на академічні та соціальні не ставилося у залежність від типу навчання: з відривом від виробництва чи без такого, то апеляційний суд не вбачає підстав для застосування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі  № 362/2573/18.
Щодо вирішення спору по суті
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
 
Звертаючись до суду з позовом, університет в повному обсязі довів наявність підстав для відшкодування відповідачем витрат на навчання з огляду на невиконання останнім умов укладеної між сторонами угоди  про підготовку аспіранта від 1 листопада 2013 року.
 
На підтвердження розміру понесених на навчання відповідача витрат університет надав суду витяги з паспортів бюджетних програм на 2013-2016 роки, довідку про розмір виплаченої відповідачу стипендії та розрахунок погодинної ставки наукового керівника з урахуванням витрачених на навчання відповідача 120 академічних годин.
 
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, належних та допустимих доказів на спростування доводів та вимог позивача не надав.
 
У зв`язку з викладеним суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь КНУ ім. Т. Шевченка 184 638, 64 грн витрат на навчання, з яких 152 785,95 грн виплаченої ОСОБА_1 стипендії та 31 852,69 грн виплаченої науковому керівнику відповідача заробітної плати.
 
Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.
 
Зважаючи на те, що ухвалою від 29 серпня 2023 року було зупинено дію оскаржуваного рішення, а також враховуючи висновки суду за наслідками апеляційного розгляду, дія рішення суду першої інстанції підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
            Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року залишити без змін.
 
            Поновити дію рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                            

 
Судді: