ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 753/3600/18
провадження № 61-3358св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: державний реєстратор державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохич Руслан Вікторович, публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року у складі судді Коренюк А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б., 
ВСТАНОВИВ:
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» (далі - ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ») Хохича Р. В. , публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»), про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном.
Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 5676207, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 88 тис. доларів США, а позичальник зобов`язувався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, у порядку та в строки, визначені кредитним договором.
Цього самого дня на забезпечення виконання позичальником вищевказаних кредитних зобов`язань між банком та нею було укладено договір іпотеки № 5676234, відповідно до умов якого вона передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у справі № 760/19852/14 позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року у розмірі 69 601,43 доларів США, еквівалент 3 516,80 доларів США та 40 480 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у справі № 753/13087/15 позов ПАТ «ПУМБ» до неї та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку ПАТ «ПУМБ» згідно з договору іпотеки від 10 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. та зареєстрованого у реєстрі за № 4649, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51 кв. м, житловою площею 30,60 кв. м, яка належить їй, ОСОБА_1 , на праві власності, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного вище майна задовольнити вимоги ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_4 за кредитним договором від 10 вересня 2007 року у розмірі 77 905,29 доларів США, еквівалент 27 305,74 доларів США та 40 480 грн. Визначено спосіб реалізації зазначеного вище нерухомого майна шляхом продажу на прилюдних торгах у рамках виконавчого провадження за початковою ціною реалізації зазначеного вище нерухомого майна встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Вказане заочне рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки банком не пред'явлено до примусового виконання.
Позивачка зазначала, що 15 грудня 2017 року, прибувши до свої квартири, вона виявила невідомих їй осіб, які представилися представниками банку, надали інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та повідомили їй, що квартира тепер належить банку.
У подальшому нею було з`ясовано, що згідно з даних Державного реєстру права власності на нерухоме майно та інших речових прав власником предмета іпотеки є ПАТ «ПУМБ» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року індексний номер - 36121223 про реєстрацію права власності за ПАТ «ПУМБ», прийнятого державним реєстратором ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохичем Р. В., номер запису про право власності 213688330. Підставою виникнення права власності за ПАТ «ПУМБ» є: додаток до договору іпотеки від 10 вересня 2007 року, серія та номер: 1, виданий 10 вересня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С.; договір іпотеки № 5676234, серія та номер: 4648, виданий 10 вересня 2007 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С.; додаткова угода № 5676234/20100224 до договору іпотеки від 10 вересня 2007 року, серія та номер: 444, видана 24 лютого 2010 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С.
Позивачка вважала, що самовільне виселення її з квартири та перехід права власності на квартиру, реєстрація якого відбулася на підставі рішення державного реєстратора від 13 липня 2017 року, є незаконними, а його рішення про право власності повинно бути скасовано, як таке, шо суперечить закону та договору іпотеки. Державний реєстратор ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохич Р. В., здійснюючи реєстраційні дії, порушив порядок їх вчинення, провівши державну реєстрацію права власності на квартиру за банком, за відсутності необхідних правових підстав, а саме всупереч умовам договору іпотеки, не пересвідчився про отримання нею письмової вимоги про усунення порушень основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору, а також повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, як це вимагає законодавство та умови договору іпотеки.
Вказувала, що вона не отримувала від банку ні письмової вимоги про усунення порушень виконання взятого зобов'язання, оформленої відповідно до умов договору іпотеки, ні рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки, а також банк не повідомив її про ціну, за якою ним прийнято у власність предмет іпотеки, і розмір вимог відшкодування за ними.
Крім того, право власності на квартиру було набуто ПАТ «ПУМБ» у порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла, який введено на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи загальну площу предмета іпотеки та відсутність у неї іншого нерухомого майна, позивачка вважала, що спірне іпотечне майно підпадає під дію положень вищевказаного Закону.
При цьому банк, незаконно набувши право власності на спірну квартиру, після пред`явлення цього позову та відкриття провадження у справі здійснив відчуження вказаної квартири без відповідних правових підстав. Інформаційною довідкою з Державного реєстру права власності на нерухоме майно та інших речових прав щодо об'єкта нерухомого майна - квартири   АДРЕСА_1 підтверджується, що власником спірного нерухомого майна з 07 травня 2018 року є  ОСОБА_2 . Зазначена особа є добросовісним набувачем майна і витребування спірної квартири можливе шляхом пред'явлення віндикаційного позову.
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 , з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд:
 - визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року індексний номер - 36121223 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ПАТ «ПУМБ», внесеного державним реєстратором ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохичем Р. В., номер запису про право власності 213688330;
 - витребувати на її користь із володіння ОСОБА_2 вищевказану квартиру; 
 - зобов`язати ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні належною їй квартирою.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року за клопотанням  ОСОБА_1  залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 179-180).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Р. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року, індексний номер - 36121223, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ПАТ «ПУМБ»,номер запису про право власності - 21368833.
Витребувано із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
У решті вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 10 вересня 2007 року, укладеного на забезпечення виконання кредитного договору від 10 вересня 2007 року, має загальну площу 51 кв. м, використовується як місце постійного проживання позивачки, а тому зазначене майно підпадає під дію положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому на нього не може бути звернуто стягнення в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
Також суд першої інстанції визнав обґрунтованою вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння та, з урахуванням встановлених спірних правовідносин, вважав за необхідне відновити порушене право позивачки шляхом витребування із володіння ОСОБА_2 (останнього набувача спірного майна) на користь позивачки квартиру АДРЕСА_1 , зважаючи на обґрунтованість позову у цій частині та вірно обраного позивачем способу захисту порушеного права.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про зобов`язання ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 не чинити позивачці перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка у відповідній частині вимог звернулася до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову, що не встановлено у спірних правовідносинах.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року у частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Р. В. скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Частково погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що іпотекодержателем не надано належного підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі, й шляхом набуття права власності.
Крім того, спірна квартира, яка є предметом іпотеки, має загальну площу 51 кв. м, використовується позивачкою як постійне місце проживання, а тому така квартира не могла бути примусово стягнута під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі, шляхом реєстрації права власності ПАТ «ПУМБ», як забезпечення виконання умов укладеного 10 вересня 2007 року договору про споживчий кредит, ураховуючи, що кредит надано кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті. При цьому встановлено, що  ОСОБА_1 згоди на відчуження предмету іпотеки не надавала, а доказів наявності у неї на праві власності іншого житла відсутні. 
Таким чином, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «ПУМБ».
Разом з тим, надаючи оцінку щодо вибору правомірного та ефективного способу захисту прав позивачки шляхом визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння, апеляційний суд виходив із того, що правомірним, тобто таким, що відповідає природі порушеного цивільного права й характеру цивільних відносин між учасниками спору, та ефективним, тобто дієвим, способом захисту порушеного права є витребування спірної квартири у кінцевого набувача. Тому висновки суду першої інстанції про задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора суперечать правовим висновкам Верховного Суду, згідно з якими, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то правомірним та ефективним способом захисту є позов про витребування нерухомого майна, й для такого витребування вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, як-то оспорювання рішень уповноважених органів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є правомірними та ефективними способами захисту прав власника.
Витребування від ОСОБА_2 спірного майна, яке належить ОСОБА_1 та вибуло з її володіння поза її волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивачки та інтересами відповідачки, яка не позбавлена права на відшкодування завданих їй збитків, зокрема, у порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого вона придбала нерухоме майно. Отже, повернення власнику протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету. Невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини, не встановлено, як і не встановлено перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України.
Крім того, зміст і характер спірних правовідносин, встановлені обставини справи, свідчать про те, що у позивачки виник спір з ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 щодо предмета іпотеки, а тому державний реєстратор є неналежним відповідачем у цій справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог до державного реєстратора про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.
Отже, висновки суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора є помилковим, оскільки суд першої інстанції неправильно визначив коло належних відповідачів, а також обсяг вимог, які відповідають правомірному та ефективному способу захисту у спірних правовідносинах.
Апеляційний суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі акціонерне товариство «ПУМБ» (далі - АТ «ПУМБ»), яке є правонаступником ПАТ «ПУМБ», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.  
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду м. Києва. Клопотання АТ «ПУМБ» про зупинення виконання судового рішення задоволено. Зупинено виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року у частині витребування із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2024 року справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Р. В., ПАТ«ПУМБ», ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном, за касаційною скаргою АТ «ПУМБ» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга АТ «ПУМБ» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосування положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки не встановили, що спірна квартира була передана в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань саме за споживчим кредитом. Кредитний договір не містить умови про те, що кредит надавався позичальнику, який є відмінним від іпотекодавця, саме на споживчі цілі, тому ця обставина підлягала доведенню у судовому порядку. При цьому, ОСОБА_1 не була стороною кредитного договору, тому вона не могла свідчити про обставини, безпосереднім учасником яких вона не була, а позичальник - ОСОБА_4 не був залучений до участі у справі. Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) відбулося не у примусовому, а у договірному порядку, на підставі застереження, яке міститься у договорі іпотеки, а Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» пов`язує мораторій саме з примусовим стягненням. 
Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що іпотекодержателем не надано належного підтвердження виконання ним вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку. Досліджуючи докази отримання позивачкою заяви-вимоги про усунення порушення, суди виходили із того, що остання заперечувала отримання такої. При цьому встановлено, що повідомлення про вручення поштового відправлення № 05300026253 містить дату вручення, містить підпис особи, але не містить прізвища одержувача, яке туди мав вписати працівник оператора поштового зв`язку відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Водночас, банк не повинен нести відповідальність за дії/бездіяльність працівників оператора поштового зв`язку, що узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладених у постановах: від 13 червня 2018 року у справі № 820/6755/16-а, від 13 березня 2019 року у справі № 639/4278/16-а, згідно з якими відносини між оператором поштового зв`язку, який доставляє лист, та адресатом (позивачкою), перебувають поза контролем відправника (відповідача). Відправник не знає і не може знати хто саме та за яких обставин отримує поштове відправлення і чи отримає взагалі. У зв`язку з цим, відправник не може відповідати за доставку кореспонденції. У разі доставки рекомендованого відправлення, на адресу відправника повертається повідомлення про вручення. У разі повернення повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення з відміткою про доставку (вручення) відповідному адресату за належною адресою, презюмується, що воно отримано уповноваженою особою. Таким чином, добросовісне виконання працівниками оператора поштового зв`язку своїх обов`язків у такому випадку презюмується або необхідно надати докази протилежного (наприклад, квитки про виїзд з території міста чи країни або інші докази, які свідчать про відсутність отримувача за адресою, вказаною у повідомленні про вручення поштового повідомлення), а такі позивачкою суду не надано. 
З огляду на встановлені обставини справи, а саме наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого не оспорювалися, права позивачки не порушено. Причиною подачі вказаного позову є не захист права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, а намір перешкодити банку у погашені заборгованості за кредитним договором.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ПершийУкраїнський Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та  ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 5676207, із внесеними змінами до нього на підставі додаткової угоди від 24 лютого 2010року № 8746752, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 88 тис. доларів США, а позичальник зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, у порядку та в строки, визначені кредитним договором, з кінцевим терміном повернення кредиту до 24 серпня 2022 року (т. 1, а. с. 11-15).
Цього самого дня на забезпечення виконання позичальником вищевказаних кредитних зобов`язань між банком та  ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 5676234,із внесеними змінами до нього на підставі додаткової угоди від 24 лютого 2010 року № 5676234/20100224, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 16-25). 
Згідно з пунктом 4.1. договору іпотеки іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавців у таких випадках: у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання, у разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов`язання, зробленої на підставі закону, кредитного договору чи цього договору.
Відповідно до пункту 4.2. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя одним з таких способів: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання, відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважатиметься застереження, що міститься у пункті 4.7. цього договору.
У разі порушення умов кредитного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає особі, яка порушили свої обов`язки, письмову вимогу про усунення порушень. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не більш, ніж тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателязалишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та/або чинного законодавства України (пункт 4.4. договору).
Згідно з пунктом 4.7.1. договору іпотеки у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця. У зазначеному повідомленні мають міститися: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за основним зобов`язанням та вимоги щодо відшкодування витрат іпотекодержателя, передбачених цим договором, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.
Відповідно до пункту 4.7.2. договору іпотеки зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.
Згідно з пунктом 5.7. договору іпотеки будь-які повідомлення та документи, які надаються іпотекодержателем іпотекодавцю згідно з умов цього договору, повинні бути викладені в письмовій формі, та будуть вважатися наданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або телеграмою за місцем проживання іпотекодавця, вказаним у статті 6 цього договору ( АДРЕСА_3 ), або надані іпотекодавцю особисто.
ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 42; т. 3, а. с. 70-71).
У зв`язку з порушення виконання позичальником - ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 5676207, із внесеними змінами до нього на підставі додаткової угоди від 24 лютого 2010 року № 8746752, в обумовлений сторонами строк кредитор - ПАТ «ПУМБ» на адресу позичальника направив вимогу від 11 березня 2014 року № 61-05-150 про дострокове повернення усієї суми заборгованості та процентів за користування кредитом та попередив про наслідки невиконання (т. 1, а. с. 70, 71).
Вказана письмова вимога отримана позичальником - ОСОБА_4 18 березня 2014 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (т. 1, а. с. 72).
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у справі № 760/19852/14 позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 5676207 у розмірі 69 601,43 доларів США, еквівалент 3 516,80 доларів США та 40 480 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн (т. 1, а. с. 26-27).
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у справі № 753/13087/15 позов ПАТ «ПУМБ» до  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку ПАТ «ПУМБ» згідно з договору іпотеки від 10 вересня 2007 року № 567234, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. та зареєстрованого у реєстрі за № 4649, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51 кв. м, житловою площею 30,60 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного вище майна задовольнити вимоги ПАТ «ПУМБ» до  ОСОБА_4 за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 5676207 у розмірі 77 905,29 доларів США, еквівалент 27 305,74 доларів США та 40 480 грн. Визначено спосіб реалізації зазначеного вище нерухомого майна шляхом продажу на прилюдних торгах у рамках виконавчого провадження за початковою ціною реалізації зазначеного вище нерухомого майна встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (т. 1, а. с. 28-31).
Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки банком не пред`явлено до примусового виконання.
Із відзиву ПАТ «ПУМБ» на позовну заяву ОСОБА_1 вбачається, що банк 11 липня 2017 року звернув стягнення на нерухоме майно (предмет іпотеки) у договірному порядку шляхом набуття права власності на квартиру    АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного застереження, що міститься в договорі іпотеки (т. 1, а. с. 64-65).
До вказаного відзиву банком долучено копію письмової вимоги від 01 вересня 2016 року № 61-05-671 з рекомендованим поштовим повідомленням, адресованого іпотекодавцю - ОСОБА_1 , про усунення порушення основного зобов`язання, в якій банк вимагав протягом тридцяти днів, з моменту отримання вимоги, усунути порушення умов виконання кредитного договору у загальному розмірі 87 820,07 доларів США, з попередженням про те, що у випадку невиконання цієї вимоги банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, що передбачено пунком 4.7. договору іпотеки (т. 1, а. с. 73, 74).
Відповідно до інформаційної довідки від 15 грудня 2017 року № 10675429 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1299467780000) вбачається, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року індексний номер - 36121223, державним реєстратором ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохичем Р. В. було змінено власника квартири АДРЕСА_1 , з  ОСОБА_1 на ПАТ «ПУМБ», номер запису про право власності: 21368833.
Рішення про зміну власника ОСОБА_1 на банк було прийнято державним реєстратором ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохичем Р. В. на підставі наступних документів: додатку до договору іпотеки від 10 вересня 2007 року № 5676234, серія та номер: 1, виданий 10 вересня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С.; договір іпотеки № 5676234, серія та номер: 4648, виданий 10 вересня 2007 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С.; додаткова угода № 5676234/20100224 до договору іпотеки від 10 вересня 2007 року № 5676234, серія та номер: 444, видана 24 лютого 2010 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С (т. 1, а. с. 33-35). 
Після відкриття провадження у вказаній справі ПАТ «ПУМБ» відчужив спірну квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру права власності на нерухоме майно та інших речових прав щодо об'єкта нерухомого майна - квартири    АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1299467780000) підтверджується, що власником спірного нерухомого майна з 07 травня 2018 року є ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер 715, виданий 07 липня 2018 року, виданик приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозов В. І.; акт прийому-передачі нерухомого майна, серія та номер б/н, виданий 07 травня 2018 року, видавник ПАТ «ПУМБ» (т. 1, а. с. 88).
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку»(у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Отже, положення Закону України «Про іпотеку» прямо вказують, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Тобто обов`язковою умовою для реалізації позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.
Судами встановлено, що до відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 банком долучено копію письмової вимоги від 01 вересня 2016 року № 61-05-671 з рекомендованим поштовим повідомленням, адресовану іпотекодавцю - ОСОБА_1 , про усунення порушення основного зобов`язання, в якій банк вимогав протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги усунути порушення умов виконання кредитного договору у загальному розмірі 87 820,07 доларів США та попереджено про наслідки невиконання (т. 1, а. с. 73, 74).
У рекомендованому повідомленні № 053000026253 про вручення поштового відправлення міститься відмітка про вручення 08 вересня 2016 року без зазначення прізвища одержувача (т. 1, а. с. 74).
Факт вручення 08 вересня 2016 року рекомендованого листа № 0530000262535, з вкладенням, не визнавала позивачка - ОСОБА_1 у судовому засіданні.
Відповідно до пункту 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище.
Отже, поштове відправлення повинно бути вручено працівником поштового відділення особі, якій воно адресовано, із зазначення працівником прізвища одержувача на повідомленні про вручення.
Оскільки на зворотному рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення № 053000026253 працівником поштового відділення не зазначено прізвища одержувача, таке повідомлення не може вважатися належним чином врученим ОСОБА_1 .
Крім того, відсутні відомості про документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем, у переліку підстав виникнення права власності, що містяться в актуальній інформації даних інформаційної довідки від 15 грудня 2017 року № 10675429 з Державного реєстру речових прав про право власності на спірну квартиру за ПАТ «ПУМБ» на підставі рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року індексний номер - 36121223, прийнятим державним реєстратором ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохичем Р. В.
Отже, є вірними висновки судів попередніх інстанцій про те, що іпотекодержателем не надано належного підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі, й шляхом набуття права власності.
Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Закон України «Про іпотеку» вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження.
Зазначені правові висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19, провадження № 14-81цс22.
Таким чином, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, має загальну площу 51 кв. м, використовується позивачкою як постійне місце проживання, а тому така квартира не могла бути примусово стягнута під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі, шляхом реєстрації права власності ПАТ «ПУМБ», як забезпечення виконання умов укладеного 10 вересня 2007 року договору про споживчий кредит, ураховуючи, що кредит надано кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті. При цьому судами встановлено, що ОСОБА_1 згоди на відчуження предмету іпотеки не надавала, а доказів наявності у неї на праві власності іншого житла відсутні. 
З огляду на викладене у державного реєстратора не було підстав для проведення державної реєстрації права власності за ПАТ «ПУМБ» на вищевказану квартиру. 
Відповідні доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеним. 
При цьому Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду, який надаючи оцінку щодо вибору правомірного та ефективного способу захисту прав позивачки шляхом визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння, вказав, що правомірним, тобто таким, що відповідає природі порушеного цивільного права й характеру цивільних відносин між учасниками спору, та ефективним, тобто дієвим, способом захисту порушеного права є витребування спірної квартири у кінцевого набувача. Тому висновки суду першої інстанції про задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора суперечать правовим висновкам Верховного Суду, згідно з якими, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то правомірним та ефективним способом захисту є позов про витребування нерухомого майна, й для такого витребування вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, як-то оспорювання рішень уповноважених органів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є правомірними та ефективними способами захисту прав власника.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження          № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження   № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212 цс 21), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про те, що позивачка, заявляючи вимогу про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, обрала неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки 07 травня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно і ОСОБА_1 не перебувала з нею у договірних правовідносинах.
Якщо позивач вважає, що його право порушене оспорюваним рішенням державного реєстратора, тоді правомірним та ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, й для такого витребування оспорювання рішень уповноважених органів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. 
Витребування від ОСОБА_2 спірного майна, яке належить ОСОБА_1 та вибуло з її володіння поза її волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідачки, яка не позбавлена права на відшкодування завданих їй збитків, зокрема, у порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого вона придбала нерухоме майно. Отже, повернення власнику протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету. Невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини, не встановлено, як і не встановлено перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено.
Отже, висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовано, та не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладених у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 рокуу зупиненій частині.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                      Б. І. Гулько
 
                                                                                      Г. В. Коломієць
 
                                                                                      Р. А. Лідовець