СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року                          м. Харків                        Справа № 922/1013/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Склярук О.І., суддя Гетьман Р.А. , суддя  Россолов В.В.,

при секретарі  судового засідання : Погребняк А.М.,
за участі представників сторін: 
від позивача, Болотова Е. Г .,
інших, не прибули,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу  позивача , за вх. №1031 Х на рішення  господарського суду Харківської області від "01" квітня 2024 р. (повний текст складено 03.04.24, суддя Калініченко Н. В. )  у справі № 922/1013/23 
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», місто Харків,
до Мереф`янської міської ради, Харківська область, місто Мерефа,
про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.04.2024 р. у справі №922/1013/23 у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» було відмовлено. 
Не погодившись з прийнятим судом першої  інстанції рішенням, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просила рішення по справі скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що рішення по справі прийнято судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права,  без урахування усіх обставин справи. Зокрема посилається, що судом першої інстанції не було враховано надані до справи документи, які підтверджують позовні вимоги. Крім того,  не було застосовано відповідні приписи Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини. 
Для розгляду справи шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів: головуючий суддя Склярук О.І.. суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 р. у справі №922/1013/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача , за вх.№1031 Х на рішення   господарського суду Харківської області від 01.04. 2024 р.   у справі №922/1013/23 , встановлено учасникам справи строк до 20.05.2024 включно для подання відзивів на апеляційну скаргу з доказами їх надсилання (доданих до них документів) іншим учасникам справи, витребувано матеріали справи   №922/1013/23 з   Господарського суду Харківської області.
16.05.2024 через систему Електронний суд від відповідача по справі надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просять рішення по справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертають увагу суду, що Мереф`янською міською радою не приймалося жодне рішення щодо введення відповідних пільг на безкоштовний проїзд окремих категорій громадян та бюджетом Мереф`янської міської територіальної громади на 2022 рік не передбачалися видатки міського бюджету на компенсацію збитків від перевезення пасажирів пільгових категорій громадян у приміському залізничному транспорті Позивачу.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від  28.05.2024 р.  розгляд справи призначено на 12.06.2024 р.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 р. у судовому засіданні оголошувалася перерва до 24.06.2024 р.
У судових засіданнях приймали участь представники заявника апеляційної скарги, які підтримали своїх вимоги.
Представники відповідача у судове засідання не з`явилися, Про час та місце проведення судових засідань сторони повідомлялися належним чином. Явка представників сторін не визнавалася обов`язковою. Крім того, відповідач просив справу розглянути за відсутністю його представників.
Відповідно до приписів  статті 269 Господарського процесуального кодексу України, Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. ( ч.1 ст.270 ГПК України)
Заслухавши доповідь  головуючого по справі ( суддю доповідача), дослідивши матеріали справи,  апеляційну скаргу, заслухавши представників заявника апеляційної скарги,  які приймали участь у судовому засіданні, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права судова колегія зазначає наступне. 
Судом першої інстанції встановлено такі обставини справи
Акціонерне товариство "Українська залізниця" є юридичною особою, що утворене відповідно до   Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування",   постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", предметом діяльності якого є, зокрема надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів, зокрема небезпечних вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні. Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування, його роль в економіці і соціальній сфері України, регламентує його відносини з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, іншими видами транспорту, пасажирами, відправниками та одержувачами вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти з урахуванням специфіки функціонування цього виду транспорту як єдиного виробничо-технологічного комплексу визначені   Законом України "Про залізничний транспорт".
За частиною шостою   статті 9 цього Закону   для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
Як убачається із матеріалів справи, позивачем складалися облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодуються з державного та місцевого бюджетів за період з січня 2022 року по грудень 2022 року, загальний розмір по яким складає 303 869,73 грн. Також, позивачем складатися відповідачу рахунки на оплату цієї суми. 
За твердженням позивача, означена сума не була оплачена відповідачем у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним  позовом.

Як зазначалося вище у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції було відмовлено, оскільки позов заявлено до не належного відповідача.
Судова колегія погоджується з  таким висновком суду першої інстанції   з огляду на правовий висновок, який було  викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09 червня 2023 року у справі №916/3938/21 у правовідносинах, що є подібними до правовідносин у справі № 922/1013/23.
Так, у постанові по справі № 916/3938/21  Верховний Суд зазначив наступне.  
Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України,  цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Статтею 167 Цивільного кодексу України встановлено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. 
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша   статті 170 ЦК України). 
Відповідно до приписів    статті 526 Цивільного кодексу України,   статті 193 Господарського кодексу України   суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.
Як вже зазначалось, позивач є суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення пасажирів, метою діяльності якого як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку від провадження підприємницької діяльності згідно із частиною другою   статті 3 Господарського кодексу    України. 
Таким чином, у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги,   а у держави   (її відповідного органу)   як замовника послуг   - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги. 
Саме такий висновок щодо характеру правовідносин, які виникають між державою як замовником послуг на пільгових умовах відповідній категорії споживачів з метою забезпечення державних соціальних гарантій та особою, яка надає такі послуги, викладений у численних постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі №   906/621/17, від 23.10.2019 у справі № 911/1924/18 та ін. (у справах щодо відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів).
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення господарського законодавства (в цьому випадку -   Закону України "Про залізничний транспорт"), а не   БК України, який визначає засади функціонування бюджетної системи України, до якої позивач не належить. Тому застосування положень цього   Кодексу   у контексті визначення особи-боржника у цивільних (господарських) правовідносинах є помилковим. Між тим, визначення особи, зобов`язаної здійснити розрахунок у спірних правовідносинах, із застосуванням частини шостої   статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт"   відповідає і приписам   БК України.
Так,   розділ ІV БК України   регулює міжбюджетні відносини, тобто, відносини між державою, Автономною Республікою Крим та територіальними громадами щодо забезпечення відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених   Конституцією України   та законами України. Метою регулювання міжбюджетних відносин є забезпечення відповідності повноважень на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами, та фінансових ресурсів, які мають забезпечувати виконання цих повноважень (стаття 81 БК України).   Статтею 89 БК України   передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад. До 2017 року до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають в себе державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено   компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян   (абзац 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої   статті 89 БК України). Одночасно за підпунктом   "ґ" пункту 3 частини першої   статті 91 БК України   (у редакції до 2017 року) до видатків, що можуть здійснюватися   з усіх місцевих бюджетів, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
Тобто законодавець розмежовував компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян у межах реалізації державних програм соціального захисту від інших подібних видатків.
Також   до 2017 року   у Державному бюджеті України   передбачались   видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. Вказане було відображено у   статті 102 БК України, за частиною першою якої видатки місцевих бюджетів, передбачені у   підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89   цього Кодексу (тобто, на державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у   порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Норми, викладені в абзаці 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої   статті 89 БК України, як і   статті 102 БК України, були виключені   на підставі   Закону України від 20.12.2016 №1789-VIII   "Про внесення змін до   Бюджетного Кодексу України", який набрав чинності 01.01.2017.
Однак, це не означає автоматичного поширення випадків здійснення видатків   за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої   статті 91 БК України   на видатки, які здійснювалися за вилученою нормою. За підпунктом "є" пункту 9 частини першої   статті 87 БК України   в чинній редакції до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених   пунктом 5 частини другої   статті 67-1   цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з   переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Наразі такий перелік не затверджений, що, однак, не змінює фактичного існування програм в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків   для забезпечення реалізації таких програм.
Згідно з   Конституцією України   держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13), що є основою для реалізації соціальних прав громадян, зокрема, на соціальний захист та достатній життєвий рівень. Відповідно до   Основного Закону України   "кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло" (стаття 48), "пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом" (частина третя статті 46). Положення цих   статей Основного Закону України   конкретизують конституційне визначення України як соціальної держави, що передбачає участь суспільства в утриманні тих осіб, які через непрацездатність або з інших незалежних від них причин не мають достатніх засобів для існування (відповідні висновки викладені в пункті 2.1   Рішення Конституційного Суду   України №   3-рп/2012 від 25.01.2012). Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного подання положення статті   1,   частин першої,   третьої статті   95 Конституції України   у системному зв`язку з положеннями статті   3,   частини першої статті   17,   частини третьої статті   22, статей   46,   48 Основного Закону України   треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України,   виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати   Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Відповідно до частини шостої   статті 92 Конституції України   основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки визначаються виключно законами України. Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених   Конституцією України   та законами України основних соціальних гарантій визначає   Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"   відповідно до статті 1 якого державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.   Статтею 17 цього Закону   унормовано, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки (стаття 18 Закону).
За статтею 19 Закону "Порядок визначення та застосування державних соціальних гарантій в реалізації державної соціально-економічної політики" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів. Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання (частина перша статті 20 цього Закону).
Наведене свідчить, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.   Належним представником держави буде орган, визначений Законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6   статті 116 Конституції України   саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.
Що ж до підпункту "ґ" пункту 1 частини першої   статті 91 БК України, за яким до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів (місцеві бюджети - бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування), належать компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, з огляду на саме лише виключення   статті 102 БК України, суд зазначає наступне. Зі змісту постанов Верховного Суду вбачається, що Суд, зокрема, посилаючись на частину шосту   статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт", вказував, що збитки залізничного транспорту загального користування відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів - залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо запровадження відповідних пільг, тому пільги, введені законами України, мали компенсуватися з державного бюджету, оскільки їх було введено органом державної влади. Оскільки саме держава як замовник послуг є боржником у цих правовідносинах, то і відповідачем має бути відповідний державний орган, а не орган місцевого самоврядування.
З огляду на наведене, та враховуючи ту обставину, що Мереф`янською міською радою не приймалося жодне рішення щодо введення відповідних пільг на безкоштовний проїзд окремих категорій громадян та бюджетом Мереф`янської міської територіальної громади на 2022 рік не передбачалися видатки міського бюджету на компенсацію збитків від перевезення пасажирів пільгових категорій громадян у приміському залізничному транспорті Позивачу,  судова колегія також приходить  до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача зобов`язань, боржником яких є держава, а відтак і про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо посилання заявника апеляційної скарги на не врахування судом першої інстанції  доказів, яке було надано позивачем, а саме облікових форм за січень, рудень 2022 р., рахунків за січень - грудень 2022, листів до відповідача.
Як убачається з тексту рішення,  судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову з тієї підставі, що позовні вимоги заявлено до не належного відповідача. Зазначений висновок ґрунтується на постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09 червня 2023 року у справі № 916/3938/21.
Тому, надані позивачем документи було досліджено судом першої інстанції, але ним не було надано відповідної оцінки у рішенні суду, з огляду на висновок суду про те, що позов заявлено до не належного відповідача 
Враховуючи вище викладене,  інші посилання заявника апеляційної скарги на не врахування судом першої інстанції положень  ст.ст. 173, 174, 193, 218 Господарського кодексу України, а також статей Цивільного кодексу України,   судовою колегією не аналізуються. 
Крім того,  з тексту рішення убачається, що суд першої інстанції послався на відповідні статті як Господарського так і Цивільного кодексу України, проте у задоволенні позову було відмовлено саме з підстав, що відповідач не є належним.
Судова колегія також зазначає, шо під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач просив суд  зупинити провадження у справі до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 916/3936/21. Зазначене клопотання судом першої інстанції було задоволено. Після прийняття  постанови у справі № 916/3936/21 провадження у справі було поновлено.  Та  саме на цю постанову суд першої інстанції послався при прийнятті рішення по цій справі.
Відповідно до приписів статті 275 Господарського процесуального кодексу України,  Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема,  залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення;
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. ( ст. 276  ГПК України).
В даному випадку судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення по справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права у зв`язку з чим, рішення по справі залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись  ст. ст. 269, 270, 275, 276 , 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу позивача , за вх. №1031 Х на рішення  господарського суду Харківської області від "01" квітня 2024 р.   у справі № 922/1013/23 – залишити без задоволення.
2.Рішення господарського суду Харківської області від "01" квітня 2024 р.   у справі № 922/1013/23  –  залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 -289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено   27.06.24.

Головуючий суддя                                                                    О.І. Склярук

Суддя                                                                                          Р.А. Гетьман  

Суддя                                                                                          В.В. Россолов