Номер провадження: 22-ц/813/1788/24 
Справа № 513/1131/22
Головуючий у першій інстанції Бучацька  А.І.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя — Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді – Коновалова В.А., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача — ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 23 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Бучацької А.І., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Саленко Ярослава Юрійовича до ОСОБА_3 про стягнення боргу до договором позики,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст заяви та обставини справи
22 листопада 2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Саленко Я.Ю. за допомогою системи "Електронний суд" звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з останнього заборгованість за договором позики у розмірі 75000 доларів США, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 31.12.2023 по 23.02.2023 у розмірі 4839,04 доларів США та судовий збір в розмірі 12405 гривень.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 23 листопада 2019 року ОСОБА_3 взяв у борг (отримав у позику) від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 75000 доларів США. На підтвердження отримання від позивача зазначеної суми грошових коштів в борг відповідач 23 листопада 2019 року власноруч написав та передав позивачу розписку, в якій підтвердив, що "взяв в борг у ОСОБА_1 суму у розмірі 75000 доларів США" та зобов`язався повернути зазначену суму 30.12.2019 року. Проте після настання зазначеного в розписці терміну повернення 30.12.2019 року, відповідач грошові кошти не повернув. Позивач зазначає, що на підставі ст.625 ЦК України з урахуванням положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на суму боргу підлягає нарахуванню 3% річних за весь час прострочення до дня введення в Україні воєнного стану, тобто починаючи з 31.12.2019 року до 23.02.2022 року в розмірі 4839, 04 доларів США.
Короткий зміст оскаржуваного рішення
Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 23 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Саленко Ярослава Юрійовича до ОСОБА_3 про стягнення боргу до договором позики – задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 30 грудня 2019 року у розмірі 75000 (сімдесят п`ять тисяч) доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 31.12.2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 4839 (чотири тисячі вісімсот тридцять дев`ять) доларів США 4 (чотири) цента. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) гривень.
В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що обставини, на які посилається представник позивача у позовній заяві як на підставу для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 75000 доларів США знайшли своє підтвердження, оскільки ґрунтуються на наявних в матеріалах справи достатніх та допустимих доказах, а також з огляду на відсутність доказів повернення відповідачем отриманих ним коштів за борговою розпискою позивачу та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сума заборгованості за договором позики від 23.11.2019. 
Посилання представника відповідача адвоката Парапіра М.П. на те, що відповідач не писав і не підписував боргову розписку суд відхилив, тому що належних та допустимих доказів на їх підтвердження представником відповідача не надано. 
Також суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України з урахуванням положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на суму боргу підлягає нарахуванню 3% річних за весь час прострочення до дня введення в Україні воєнного стану, починаючи з 31.12.2019 року до 23.02.2022 року. Період прострочення: з 31.12.2019 року по 23.02.2022 року, що складає 785 днів. Таким чином, сума 3 % річних за борговою розпискою від 23.11.2019 становить 4839,04 доларів США (75000 дол США х 785 х 3 : 100 : 365).
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначав, що суд першої інстанції позбавив ОСОБА_3 права на належний захист своїх прав та інтересів, та ухвалив судове рішення за в той день, коли відповідач звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки припинив правовідносини зі своїм представником, анулював електронну довіреність в системі ЄСІТС, та просив надати час для пошуку іншого представника. 
Суд таке прохання ОСОБА_3 проігнорував, та розглянув справу за відсутністю відповідача, що вбачається безпосередньо з тексту оскаржуваного рішення. 
Посилання суду на строки розгляду справи, заінтересованість сторін у найшвидшому розгляді справи, повідомлення її учасників про розгляд справи, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, за відсутності обґрунтування причин відмови у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та надання можливості знайти іншого представника, не можна вважати забезпеченням права особи на справедливий суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. 
Також вважав, що ОСОБА_3 ніколи не брав у ОСОБА_1 в борг 75000 доларів США та не складав на його ім`я жодних розписок. В судовому засіданні в якому адвокат позивача надавав нібито оригінал розписки ОСОБА_3 присутній не був, та оскільки по справі № 513/1131/22 взагалі не відбулось жодного повноцінного судового засідання, відповідач був позбавлений можливості заявити клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи на підставі оригіналу розписки, а тому буде звертатись із таким клопотанням в суді апеляційної інстанції.
Позиція учасників справи.
Не погодившись з доводами апеляційної скарги адвокат Саленко Я.Ю. надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що судом першої інстанції було ухвалено законне і обґрунтоване рішення на підставі тих матеріалів і доказів, які були наявні в матеріалах справи. Жодних об`єктивних даних, які б свідчили про те, що суд першої інстанції відмовив відповідачу у прийнятті від нього відзиву та/або доказів немає.
Вказує, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Тому апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Саратського районного суду Одеської області від 23 травня 2023 року – без змін.
Явка в судове засідання
Представник позивача брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, інші учасники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
24 вересня 2024 року від адвоката Голубкова М.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , надійшла заява про перенесення судового засідання.
Розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів на місці прийшла до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та відмовила у задоволенні клопотання.
Так, встановлено, що 20 червня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Судове засідання по розгляду вказаної апеляційної скарги було призначено на 27 лютого 2024 року, проте від апелянта надійшла заява про відкладення у зв`язку з хворобою, тому судове засідання було відкладено на 14 травня 2024 року.
14 травня 2024 року у зв`язку із відпусткою головуйочого судді Кострицького В.В. розгляд справи було відкладено на 24.09.2024 о 09:15 год..
З матеріалів справи вбачається, що учасники справи були завчасно повідомлені про дату та час судового засідання, проте сторона відповідача до судового засідання не з`явилась.
24 вересня 2024 року від адвоката Голубкова М.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , надійшла заява про перенесення судового засідання, оскільки ОСОБА_3 лише 23.09.2024 уклав договір про надання правничої допомоги, а 24.09.2024 приймає участь у судовому засіданні по розгляду клопотання про продовження строків досудового розслідування ( справа 757/42712/24-к), що призначене на 09:45 в Печерському районному суді м. Києва, в якості захисника підозрюваного, та відкласти дане судове засідання не надається можливим, у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, а участь сторони захисту у даному засіданні є обов`язковою.
Проте вказана заява не містить будь яких доказів щодо вказаних обстави.
Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Так, апеляційна скарга  ОСОБА_3 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 23 травня 2023 року тривалий час знаходиться в провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з червня 2023 року, а тому  ОСОБА_3 мав достатньо часу, в разі необхідності та достатньої зацікавленості у якнайшвидшому розгляді справи, надати суду додаткові докази чи клопотання, в тому числі укласти із адвокатом договір, з урахуванням часу для ознайомлення адвоката із матеріалами справи, без відкладання судового засідання та затягування судового процесу.
 
ОСОБА_3 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язаний цікавитись відомим йому провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.
 
Заміна, за ініціативою сторони, представника за короткий проміжок часу до дати призначеного слухання та/або не передача новому представнику всіх матеріалів необхідних для здійснення представництва – не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи.
Необхідними передумовами ефективного судочинства є добросовісне використання учасниками справи процесуальних прав (недопущення зловживання цими правами), добросовісне виконання встановлених законом обов`язків, дотримання всіма суб`єктами судового провадження етичних норм. Здійснюючи свою діяльність на професійній основі судді та адвокати зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти процесуальної поведінки.
 
Вказане відповідає Правилам організації ефективного цивільного судочинства, що розроблені на підставі ст. ст. 1, 3, 55, 131-1, 131-2 Конституції України, ст. 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суддями пілотних судів Одеської області, адвокатами Ради адвокатів Одеської області та прокурорами прокуратури Одеської області в рамках міжнародного проекту «Суд, громадяни, суспільство, держава: співпраця заради змін».
 
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи яка розглядається вже протягом близько двох років, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та його представника.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судовою колегією встановлено наступне.
23 листопада 2019 позивач надав відповідачу в борг 75000 доларів США, що підтверджується договором позики, який було оформлено борговою розпискою, складеною позичальником власноруч, у якій він зобов`язується повернути зазначену суму коштів у строк до 30.12.2019 (а.с.11, 175).
У відповідності до ст. ст 83, 95, 96 ЦПК України оригінал розписки, наданий представником позивача, був досліджений судом у судовому засіданні (а.с. 175).
Суд оцінює розписку відповідача ОСОБА_3 від 23 листопада 2019 року як належний та допустимий доказ укладеного між сторонами договору позики грошових коштів у сумі 75000 доларів США.
За положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
При цьому суд вірно враховував правовий висновок Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, про те, що "письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.
Суд першої інстанції вірно прийняв вказані документи в якості належних та допустимих доказів виникнення боргових зобов`язань.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
У частині 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово "позика", адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах наведений Верховним Судом у постанові від 05.09.2018 у справі № 756/8630/14-ц.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у загальній сумі 75000 доларів США на певний строк і будь-яких доказів, які б підтверджували, що відповідач у встановлений в борговій розписці строк виконав свої грошові зобов`язання, матеріали справи не містять.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 справа № 373/2054/16-ц зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц.
Враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача у позовній заяві як на підставу для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 75000 доларів США знайшли своє підтвердження, оскільки ґрунтуються на наявних в матеріалах справи достатніх та допустимих доказах, а також з огляду на відсутність доказів повернення відповідачем отриманих ним коштів за борговою розпискою позивачу та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сума заборгованості за договором позики від 23.11.2019.
Доводам скаржника стосовно того, що відповідач не писав і не підписував боргову розписку судом першої інстанції надано належної правової оцінки і судова колегія з ними погоджується, тому що належних та допустимих доказів на їх підтвердження представником відповідача ні під час розгляду в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду не надано. Будь яких клопотань апелянт не заявляв.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
За частиною 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦПК України).
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц зазначила, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми боргу, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення судового рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
За положеннями пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України з урахуванням положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на суму боргу підлягає нарахуванню 3% річних за весь час прострочення до дня введення в Україні воєнного стану, починаючи з 31.12.2019 року до 23.02.2022 року.
Період прострочення: з 31.12.2019 року по 23.02.2022 року, що складає 785 днів. Таким чином, сума 3 % річних за борговою розпискою від 23.11.2019 становить 4839,04 доларів США (75000 дол США х 785 х 3 : 100 : 365).
За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що порушено право відповідача на захист та надано невірну оцінку суду першої інстанції його заяві про відкладення судового засідання в якому було ухвалено оскаржуване рішення не обґрунтовано з боку сторони скаржника належними та допустимими доказами, натомість судом першої інстанції вірно вирішено питання на законних підставах з якими також погоджується судова колегія з огляду на те, що відповідач, який був належним чином повідомленим про розгляд справи, відзиву не надав, зазначені у позовній заяві обставини не спростував та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень проти позовних вимог, судом першої інстанції на підставі доказів, що є в матеріалах справи, вірно встановлено, що позовна заява підлягає задоволенню.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи позов надійшов до суду першої інстанції 22.11.2022, та розгляд справи неодноразово відкладався зокрема і за заявою сторони відповідача, а саме: 26.12.2022, 20.02.2023, 01.05.2023, що свідчить про затягування розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
При розв`язанні спору, судова колегія звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999 р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28.10.2010 р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам сторін та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини.
При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Інші доводи апеляційної скарги, також є необґрунтованими належними та допустимими доказами, тому не заслуговують на їх задоволення, при тому що судом першої інстанції надано належної правової оцінки суті даного спору.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають .
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Саратського районного суду Одеської області від 23 травня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                        В.А. Коновалова

                                                                               О.Ю. Карташов