ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2024 року
м. Київ
справа № 533/951/21
провадження № 51-353км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 на вирок Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року ухвалений стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2020 року за частиною 1 статті 309, частиною 1 статті 310, частиною 1 статті 317 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із звільненням від його відбування з випробуванням строком 2 роки,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
За вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статті 71 КК, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2020 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Вирішене питання речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 , 23 серпня 2021 року о 03 год 30 хв, поблизу магазину «Кулиничі», що знаходиться на АДРЕСА_2 , умисно наніс декілька ударів дерев`яною палицею у голову потерпілого ОСОБА_8 , спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
Вироком Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасовано.
Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_7 покарання за частиною 1 статті 121 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Відповідно до статті 71 КК, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання у виді 1 місяця позбавлення волі за вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2020 року та остаточно засуджено ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.
В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзізахисник просить скасувати вирок Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, у касаційній скарзі захисник зазначає про те, що, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд послався на ті обставини, що ОСОБА_7 вину не визнав, не розкаявся у вчиненому, шкоду не відшкодував. 
Проте, захисник не погоджується з такими висновками, адже цивільний позов у цьому кримінальному провадженні потерпілим не заявлявся, а тому вважає, що апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду, послався на неіснуючу обставину, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Крім того, на думку захисника, враховуючи наявність у ОСОБА_7 двох неповнолітніх дітей, з огляду на відсутність обставин, які обтяжують покарання, призначене апеляційним судом покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років є несправедливим. 
У запереченнях на касаційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 зазначає про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги захисника засудженого. Вважає призначене апеляційним судом ОСОБА_7 покарання відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. А тому просить вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника. Вважає вирок суду апеляційної інстанції законним та обґрунтованими, а призначене ОСОБА_7 покарання таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.
Від засудженого та представника потерпілого надійшли заяви про здійснення касаційного розгляду без їхньої участі. Інших учасників було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з'явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікація дій засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК, у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи захисника у касаційній скарзі про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів уважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості засудженого.
Згідно зі статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні статті 
414 КПК, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.
Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, зважаючи на його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення і мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.
За змістом частини 2 статті 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні бути враховані під час призначення покарання.
Так, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційним скаргами прокурора та представника потерпілого, які оскаржували вирок з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що санкцією частини 1 статті 121 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років. 
Також, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_7 хоча і не оскаржував вирок суду, проте вину не визнав, не розкаявся у вчиненому, шкоду не відшкодував.
Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зауважила, що після ухвалення судом попереднього вироку, згідно з яким ОСОБА_7 був звільнений від відбування покарання з випробуванням, останній належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи.
Не залишив поза увагою апеляційний суд і спосіб вчинення злочину, а саме нанесення потерпілому безжально ударів дерев`яною палицею у голову, що вочевидь свідчить про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого.
З огляду на наведене, враховуючи негативні характеристики обвинуваченого за місцем проживання, а також думку потерпілого про м`якість покарання, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що визначена судом мінімальна міра покарання, передбачена у санкції частини 1 статті 121 КК, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК, та не є пропорційною характеру вчинених дій і їх небезпечності.
За наслідками апеляційного розгляду суд дійшов висновку що покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 7 років за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 121 КК, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не буде вважатися явно неспівмірним вчиненим протиправним діянням внаслідок м`якості.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про те зазначає захисник у касаційній скарзі, Суд не знаходить.
Щодо доводу захисника про безпідставне врахування апеляційним судом при призначенні покарання факту невідшкодування ОСОБА_7 заподіяної потерпілому шкоди, з огляду на те, що останній не заявляв цивільного позову, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 56 КПК потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виходячи з двостороннього характеру кримінальних процесуальних правовідносин право одного суб`єкта цих відносин безальтернативно породжує обов`язки іншого. 
Кримінальний процесуальний закон передбачає три способи відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди: шляхом добровільного відшкодування; шляхом подання та вирішення цивільного позову та шляхом кримінально-правової реституції.
При цьому, згідно з частиною 1 статті 127 КПК підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі, внаслідок кримінального правопорушення. 
Добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди розцінюється законодавцем як обставина, яка пом`якшує покарання (пункт 2 частини 1 статті 66 КК).
З огляду на положення частини 1 статті 128 КПК пред`явлення цивільного позову особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, є її правом, а не обов`язком. 
Відсутність заявленого цивільного позову не означає відсутність заподіяної особі шкоди, оскільки відповідно до частини 1 статті 55 КПК фізична особа набуває статусу потерпілого саме у зв`язку із завданням їй кримінальним правопорушенням моральної, фізичної або майнової шкоди.
Таким чином, відшкодування або невідшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди, поряд з іншими обставинами, має враховуватися при призначенні покарання, при цьому добровільне відшкодування шкоди - гарантовано як обставина, яка пом`якшує покарання. 
На підставі викладеного, колегія суддів уважає, що вирок апеляційного суду належним чином мотивований і відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б вели до скасування або зміни судового рішення, суд касаційної інстанції не вбачає, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
у х в а л и в:
Вирок Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
С у д д і:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                      ОСОБА_3