Справа № 450/678/21                                Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/359/24                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 липня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у червні 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом про розірвання договору дарування.
В обґрунтування вимог, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, покликаються на те, що проживають в будинку АДРЕСА_1 , первинним власником якого був чоловік ОСОБА_5 та батько ОСОБА_3 – ОСОБА_6 , який подарував згаданий будинок ОСОБА_3 , уклавши з нею 01.04.2009 року договір дарування. В подальшому ОСОБА_3 відчужила будинок синові, ОСОБА_7 , уклавши з ним договір дарування від 07 березня 2019 року. Зазначають, що між ними та відповідачем була досягнута усна домовленість про те, що вони переселяться з подарованого йому будинку після завершення будівництва будинку по АДРЕСА_2 та створення там належних умов для переселення ОСОБА_5 , якій 80 років. Вказують, що після укладення договору дарування від 07 березня 2019 року та поселення в будинку співмешканки відповідача, ОСОБА_8 , відповідач систематично вчиняє щодо них психологічне насильство, яке неодноразово було предметом розгляду правоохоронних органів, що полягає у вживанні нецензурної лайки, прокльонів, погроз, в тому числі і застосування фізичної сили, образ принизливими прізвиськами, що принижує їхню людську гідність і честь. ОСОБА_7 щоденно приїжджає на територію подарованого йому будинку, де працює в майстерні, користується електроенергією та газом, однак не приймає жодної участі в оплаті цих комунальних послуг. Покликаються на те, що відповідач та його співмешканка недбало ставляться до майна, не беруть ні фінансової, ні фізичної участі у ремонті будинку та не допомагають по благоустрою території, що належить до будинку, крім того, відповідач вчиняє різні збитки з метою спровокувати їх на конфлікт. Вважають, шо обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору дарування від 07 березня 2019 року, змінилися настільки, що якби сторони могли їх передбачити, вони не укладали б договір або укладали б його на інших умовах, а оскільки згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися не досягнуто, наявні підстави для його розірвання. З наведених підстав просять, у зв`язку зі зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні ОСОБА_3 договору дарування власного будинку на АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_7 та неможливістю врегулювання наявних обставин за згодою сторін, розірвати вказаний договір дарування від 07 березня 2019 року (реєстраційний № 708) на підставі ст. 652 ЦК України. 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_5 – відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що відповідач відключав в будинку газ, воду та електроенергію, закривав на навісний замок ворота для того, щоб позивачі не змогли зайти в будинок, особливо в осінньо-зимовий період, коли в неопалювальному будинку стіни після ремонту, проведеного позивачами, набирали вологи і псувалися, чим створював реальну загрозу безповоротної втрати дарунка – оспорюваного будинку, який має для дарувальника велику немайнову цінність, оскільки є родовим гніздом та пам`яткою про померлого батька. Зазначає, що починаючи з літа-осені 2019 року, відповідач вчиняв активні дії щодо виселення позивачів з подарованого йому будинку, у зв`язку з чим вони зверталися із заявами в поліцію, а в подальшому створював постійні конфліктні ситуації з позивачами, вживаючи нецензурну лайку та створюючи фізичні перешкоди в користуванні будинком. Вказує, що внаслідок дій відповідача виникли такі обставини, що якби сторони могли їх передбачити, вони не укладали б договір дарування або укладали його на інших умовах, відтак виконання договору позбавило позивачів того, на що вони розраховували при його укладенні. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наявності підстав для розірвання договору дарування від 07 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Вегерою Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 708. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами наявність зазначених у позовній заяві та передбачених законом підстав для розірвання договору дарування.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 07.03.2019 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_7 (обдаровуваний) був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Вегерою Н.Б.
Зі змісту договору вбачається, що сторони, попередньо ознайомлені з вимогами законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного правочину уклали цей договір про таке: дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1га, кадастровий № 4623610100:01:002:0350, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п.4 договору дарування, дарувальник свідчить, що відчужене нерухоме майно до цього часу нікому іншому не продане, не подароване, не передане як внесок до статутного фонду юридичних осіб, іншим способом не відчужене, не заставлене, під забороною відчуження (арештом, податковій заставі) не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб немає. Внаслідок дарування житлового будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких дарувальник зобов`язаний утримувати за законом або договором.
Згідно з п. 6 вказаного договору, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей, а також у разі порушення обдаровуваним обов`язку на користь третьої особи. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок в натурі.
Згідно з п.10 договору дарування сторони свідчать, що вони не визнані судом недієздатними чи обмежено дієздатними та не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті договору, вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки для кожної із сторін; зміст договору точно відповідає їх дійсним намірам та в них відсутні обставини, які примусили б їх укласти цей договір на невигідних умовах; волевиявлення сторін є вільним та усвідомленим. Сторони підтверджують, що отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до нього не мають.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2021р., за відповідачем ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07.03.2019р., номер запису про право власності 30607829.
Згідно з довідкою про результати проведення перевірки за зверненням гр. ОСОБА_5 від 01.04.2020р., ОСОБА_5 зверталась в орган поліції та просила вжити заходи до внука ОСОБА_7 , який 01.04.2020р. за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство, однак, як встановлено судом, 03.04.2020р. ОСОБА_5 звернулась із заявою припинити розгляд її звернення від 01.04.2020р., претензій до нікого немає, та просить по даному факту її більше не турбувати. Юридична кваліфікація: відсутні ознаки кримінального та адміністративного правопорушення.
Як вбачається з розписки від 03.04.2020р., ОСОБА_7 зобов`язувався не конфліктувати, не виражатися нецензурною лайкою, не погрожувати фізичною розправою відносно членів своєї сім`ї, а саме: бабці ОСОБА_5 , мами ОСОБА_3 , планує в найкоротший термін разом зі своєю дружиною ОСОБА_8 переїхати на квартиру.
Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Загальні підстави для зміни чи розірвання усіх видів договорів регулюються положеннями ст. ст. 651, 652 ЦК України.
Так, в силу ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.
Відповідно до 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Інші підстави для розірвання договору передбачені також спеціальними нормами закону.
Зокрема, згідно зі ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.
Таким чином, вказана стаття містить спеціальні правила про розірвання договору дарування в судовому порядку.
Обгрунтовуючи позовні вимоги про розірвання договору на підставі ст. 652 ЦК України, позивач, відповідно до ст. 81 ЦПК України повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Суд вірно зазначив, що метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення).
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо).
Зі змісту договору дарування від 07.03.2019р. вбачається, що у ньому відсутні будь-які умови щодо обов`язку обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення, також відсутні умови про те, що дарувальник ОСОБА_3 та члени її сім`ї будуть продовжувати проживати у даному будинку до моменту переселення з подарованого будинку після завершення будівництва житлового приміщення по АДРЕСА_2 , тобто, договір дарування від 07.03.2019 р. укладений сторонами без будь-яких умов і відповідно до статті 717 ЦК України є договором дарування з відповідними наслідками.
Частина 2 ст. 717 ЦК України передбачає, що договір, який встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Діючим законодавством встановлено, що розірваним може бути договір, укладений з дотриманням вимог встановлених для нього чинним законодавством, але під час виконання договору стороною порушено його умови.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно зазначив те, що метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення). 
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ОСОБА_3 покликалася на те, що вона у 2019 р. вирішила подарувати житловий будинок синові (відповідачу), проте з умовою, що вона та члени її сім`ї будуть продовжувати проживати у даному будинку до моменту переселення з подарованого будинку після завершення будівництва житлового приміщення по АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції також вірно зазначив, що відповідно до приписів ст. 726 ЦК України, порушення обдаровуваним виконання обов`язку на користь третьої особи є самостійною підставою для розірвання договору, яка не заявлялась позивачами у даній справі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені в позові обставини не можуть бути підставою для розірвання спірного договору, оскільки зі змісту спірного договору дарування вбачається, що обдаровуваний не брав на себе обов`язку вчинити певні дій майнового характеру (ст. 725 ЦК України), зокрема надати право користуватись дарунком чи проживати в будинку позивачам та іншим членам сім`ї.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно зазначив, що договір дарування не містить умов про зобов`язання обдаровуваного на вчинення ним дій на користь третіх осіб. 
Суд першої інстанції вірно обґрунтував відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивачкою ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав, передбачених ст. 652 ЦК України, для розірвання договору дарування, та обґрунтування позивачами позовних вимог, і що своїми діями, спрямованими на дарування нерухомості, позивач спростовує свою позицію, оскільки добровільно за власною волею, усвідомлюючи правові наслідки договору дарування, подарувала відповідачу належну їй нерухомість, чим наділила його всіма повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядження зазначеною власністю, не включивши в договір дарування особливих умов щодо користування та розпорядження відповідачем зазначеним майном.
Покликаючись, як на підставу для розірвання договору, на істотну зміну обставин, які, як стверджує позивачка змінилися настільки, що якби дарувальник могла це передбачити, то не уклала б договір дарування або уклала його на інших умовах, а саме, на те, що невдовзі після отримання дарунка, обдаровуваний вчиняв дії по виселенню матері, батька та бабусі, вчиняв домашнє насильство, створював постійні конфліктні ситуації, обзивав нецензурними словами, створював фізичні перешкоди у користуванні будинком, позивачі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтвердили належними та допустимими доказами.
Також позивачі, всупереч статті 81 ЦПК України, не підтвердили належними і допустимими доказами тієї обставини, що ОСОБА_7 вчиняє такі дії, що створюють загрозу безповоротної втрати подарованого житлового будинку. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано наявність такої підстави для розірвання договору, як істотна зміна обставин, які, як стверджує позивачка, змінилися настільки, що якби дарувальник могла це передбачити, то не уклала б договір дарування або уклала його на інших умовах, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, який в оскаржуваному рішенні обгрунтував відмову у задоволенні позовних вимог саме з цієї підстави, і колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_5 не є стороною договору дарування від 07.03.2019р.
При вирішенні спору про розірвання правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. 
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про підстави розірвання правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав розірвання правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що на момент звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_5 не є особою, право якої порушено, не визнано чи оспорено оскаржуваним договором дарування будинку.
Судом також встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №327232942 від 28.03.2023р.,спірний житловий будинок відчужений на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, який був укладений ОСОБА_7 з ОСОБА_1 23.06.2022 р.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог вірно вказав на те, що відсутні правові підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, і що заява представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог задоволенню не підлягає.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3  – ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2023 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 12.08.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк