Ухвала
10 травня 2024 року
м. Київ
справа № 334/6174/21
провадження № 61-5994ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сердюк Роман Вікторович, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 вересня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 березня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 4 жовтня                   2021 року позов задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, з 19 серпня                   2021 року до досягнення дитиною повноліття.
В подальшому вирішено стягувати з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно до закінчення навчання (30 червня 2025 року).
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
У іншій частині позову відмовлено.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 3 травня 2023 року заяву ОСОБА_2 задоволено.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 4 жовтня 2021 року скасовано, справу призначено до розгляду.
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій просила                     стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на неповнолітнього сина                            ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку,                          за період з 19 серпня 2021 року до 22 травня 2022 року; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22 травня 2023 року, і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 вересня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 9 травня 2023 року, і до закінчення навчання (30 червня 2025 року), але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
У іншій частині позову відмовлено.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 березня 2024 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 вересня 2023 року - без змін.
19 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сердюк Р. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати                         рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 вересня 2023 року                           в частині, якою відмовлено у задоволенні позову, та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 березня 2024 року і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити ці вимоги.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року 
№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України 
від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року 
№ 10-р(II)/2023).
Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Встановлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого унормування процесуальних правовідносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року 
№ 10-р(II)/2023 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), пункти 1 та 5 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
Разом з тим, вказаним рішенням не визнано неконституційними 
пункти 2, 3, 4 частини шостої статті 19 ЦПК України, які застосовуються при кваліфікації справи як малозначної. 
Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Право на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 вересня 2023 року в частині, якою відмовлено у задоволенні позову, та постанови Запорізького апеляційного суду від 22 березня 2024 року заявник обґрунтовує тим, що справа віднесена судами до категорії малозначних помилково; касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника; заявник позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, щодо сплати відповідачем заборгованості за аліментами, при розгляді іншої справи.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження. 
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.
Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.
Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.
Проте заявником не зазначено про наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, та не вказано про велику кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів. 
Посилання заявника на те, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано відхилено висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 листопада                   2023 року у справі № 522/3680/22, не дають підстав для твердження,                                    що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Доводи касаційної скарги щодо обставин, передбачених                                                 підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не містять достатніх обґрунтувань для розгляду малозначної справи в касаційному порядку. Незгода заявника з діями відповідача або з оскаржуваними судовими рішеннями у цілому не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
Крім того, зазначені доводи зводяться до непогодження зі встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами справи та переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Посилання заявника на те, що вказана справа становить значний суспільний інтерес, є безпідставними. Заявником не наведено логічного обґрунтування таких тверджень і вказане нею не є обставиною, яка впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес.
Випадок, передбачений підпунктом б) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявник не довела, оскільки не зазначила , в якій саме справі, що перебуває на розгляді в судах, вона позбавлена можливості спростувати сплату відповідачем заборгованості за аліментами, а також в чому полягає така неможливість. Формальне посилання заявника на відсутність такої можливості не дає підстав для висновку про подання касаційної скарги на підставі                   підпункту б) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Твердження заявника про безпідставне віднесення судами справи до категорії малозначних є наслідком помилкового тлумачення нею процесуального права.                            Так, пункт 3 частини шостої статті 19 ЦПК України відносить справи про стягнення аліментів до малозначних і таке не залежить від ціни позову.  
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).
Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі,і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої                             статті 389 ЦПК України, заявником належним чином не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.
Зазначення у постанові Запорізького апеляційного суду від 22 березня 2024 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом. 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сердюк Роман Вікторович, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7 вересня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 березня 2024 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            С. О. Карпенко 
В. В. Сердюк 
І. М. Фаловська