Дата документу 26.06.2024 Справа № 335/5285/24

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 335/5285/24                                                 Пр. № 22-ц/807/1455/24	Головуючий у 1-й інстанції: Романько О.О. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Онищенка Е.А., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Остащенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ГОЛОВНИЙ СЕРВІСНИЙ ЦЕНТР МВС УКРАЇНИ про встановлення факту належності на праві власності транспортного засобу

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 через «Електронний суд» звернулась до суду в порядку окремого провадження із вищезазначеною заявою (а.с. 1-3), в якій просила встановити факт належності їй на праві приватної власності транспортного засобу – автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер кузову № НОМЕР_2 , придбаного на підставі договору лізингу ZPSOA00000274 від 15.01.2019 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» в особі фахівця з кредитування філії «Запорізьке регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 .
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Романько О.О. (а.с.7).
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року (а.с. 10-11) у відкритті провадження за вищезазначеною заявою заявника у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, заявник ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі через «Електронний суд» (а.с. 1529) просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Подліянову Г.С. (а.с. 30).
Заінтересована особа не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу заявника у цій справі. 
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У дане судове засідання повідомлена апеляційним судом належним чином про дату час і місце розгляду цієї справи, у тому числі через свого представника – адвоката Скрима В.А. (а.с.45), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, заявник ОСОБА_1 не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотання про відкладення розгляду цієї справи не подавала.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутності заявника ОСОБА_1 , яка не з`явилась, за присутності представника останньої – адвоката Скрима В.А. (а.с.21-22) та представника заінтересованої особи в порядку самопредставництва – ОСОБА_4 (а.с. 46-51).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заявника ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2). 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).
В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд, першої інстанції, правильно відмовляючи у відкритті провадження (окремого) у цій справі за вищезазначеною заявою заявника, правильно керувався ст. ст. 259-260, 293, 315, 353, 355 ЦПК України та правильно виходив із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Як вбачається із змісту заяви, заявник просила встановити факт, що вона є власником транспортного засобу, а саме: автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер кузову № НОМЕР_2 , придбаного на підставі договору лізингу ZPSOA00000274 від 15.01.2019 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» в особі фахівця з кредитування філії «Запорізьке регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 , тобто фактично заявляє вимогу по суті спору.
Метою встановлення даного факту заявником визначено як необхідність у державної реєстрації даного транспортного засобу.
Згідно зі ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» реєстрація транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, а порядок установлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388, передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників і документів, що підтверджують також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
Ст. 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У відповідності до положень ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Зі змісту заяви суд першої інстанції правильно вбачав, що ОСОБА_1 в вересні 2023 року зверталась до Територіального сервісного центру МВС України № 2341 в Запорізькій області (Філія ГСЦ МВС) (далі – ТСЦ МВС № 2341) з метою реєстрації транспортного засобу, але у реєстрації автомобіля їй було відмовлено, оскільки при перевірці наданих нею документів, зокрема, договору лізингу ZPSOA00000274 від 15.01.2019, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» в особі фахівця з кредитування філії «Запорізьке регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 , встановлено, що власник цього транспортного засобу АТ КБ «ПриватБанк», станом на день звернення (22.09.2023) до ТСЦ МВС № 2341, перебуває в Державному реєстрі боржників, в наявності 46 записів як боржника (додаток до позову під п. 23 а.с. 3).
Із наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в Україні є встановлений порядок реєстрації транспортних засобів, реалізація якого покладена на відповідні підрозділи МВС України. При спробі зареєструвати транспортний засіб ОСОБА_1 не змогла довести перед цим державним органом належність їй автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер кузову № НОМЕР_2 .
З листа АТ КБ «ПриватБанк» від 29.04.2024 № 20.1.0.0.0/7-240422/76286 (додаток № 22 до заяви в «Електронному суді» - а.с. 5, роздруківка апеляційного суду в паперовому вигляді в апеляційному суді - а.с. 55), наданого на запит адвоката Скрима В.А. від 18.04.2024, скерованого до Банку в інтересах ОСОБА_1 , вбачається, що Банк зазначений транспортний засіб з балансу не зняв, а тільки після закриття договору лізингу зняв заборону щодо його відчуження. Вказавши на те, що ОСОБА_1 може і надалі користуватися транспортним засобом, але ж про припинення свого права власності на зазначений автомобіль Банк не вказав.
Також, при цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що після отримання такої відповіді від АТ КБ «ПриватБанк» заявник ОСОБА_1 не надала відомостей, що вона повторно зверталася до відповідного ТСЦ МВС та отримала відмову щодо реєстрації транспортного засобу за нею, що окремо не свідчить про вирішення наявного спору.
Як вже зазначалося вище, то у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 28 квітня 2021 року №520/19532/19 (провадження №61-13709св20) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Суд першої інстанції правильно зазначав, що зі змісту вищезазначеної заяви заявника у цій справі про встановлення факту належності на праві власності транспортного засобу не вбачається, що цей факт не може бути підтверджений відповідними документами через їх втрату чи знищення.
Натомість, з заяви та долученої копії договору лізингу вбачається, що відповідно до п. 11.2 розділу 11 цього договору право власності на предмет лізингу переходить від лізингодавця до лізингоодержувача в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою лізингодавця акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, але не раніше ніж через один рік починаючи з дати підписання сторонами акту - додаток до заяви під № 10, а.с. 52).
Однак, суд першої інстанції, правильно встановивши, що у заявника має місце спір з приводу права власності на цей автомобіль, якій підлягає вирішенню судом у позовному провадженні, разом із тим, помилився у тому, що цей спір у заявника виник саме із АТ КБ «ПриватБанк», як з лізингодавцем, та через те, що акт було підписано 21.08.2023 року, тобто строки, які визначені зазначеним вище пунктом договору спливають лише 21.08.2024 року.
Так як апеляційним судом встановлено, що за умовами вказаного договору сторін право власності на автомобіль переходить до ОСОБА_1 саме з моменту підписання акту взаєморозрахунків від 21.08.2023 року, і ця дата є такою, що не є раніше, ніж через один рік, починаючи з моменту підписання акту приймання – передачі авто(додаток до заяви заявника під пунктом № 18 – а.с. 5, 54), дата якого відповідає даті укладення договору – 15.01.2019 року, що саме АТ КБ «ПриватБанк» фактично не оспорює (відповідь Банку з «вибаченнями» на ім`я ОСОБА_1 , яка була надана ще суду першої інстанції через «Електронний суд» (а.с.5) під № 22 у додатках до вищезазначеної заяви заявника у цій справі та якій суд першої інстанції досліджував виключно в «Електронному суді» без її роздрукування у цій справі, що узгоджується із вимогами ЦПК України, та які суд першої інстанції також не роздруковував та не надавав апеляційному суду у паперовому вигляді та яку апеляційний суд мав можливість досліджувати та у тому числі досліджував також в «Електронному суді» та роздрукував для зручності у паперовому вигляді – а.с. 55), належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні).
Якщо вищезазначеним договором сторін передбачено прийняття автомобілю за цим актом, то право власності у заявника виникає з моменту його прийняття за цим актом. Оскільки, державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття  чи припинення права власності на цей автомобіль.
Разом з тим, судом першої інстанції було правильно також встановлено, що заявник отримала відмову в регіональному сервісному центрі щодо реєстрації транспортного засобу, оскільки власник такого засобу АТ КБ «ПриватБанк» має статус боржника та перебуває на обліку в Єдиному реєстрі боржників. 
Тобто, наразі не заявник ОСОБА_1 не може на підставі відповідного правовстановлюючого документа підтвердити набуття нею у власність вказаного транспортного засобу, а фактично АТ КБ «ПриватБанк», як боржник перед іншими 46 кредиторами (лист заінтересованої особи, якій був наданий ще суду першої інстанції через «Електронний суд» (а.с.5) під № 23 у додатках до вищезазначеної заяви заявника у цій справі та якій суд першої інстанції досліджував виключно в «Електронному суді» без його роздрукування у цій справі, що узгоджується із вимогами ЦПК України, та які суд першої інстанції не роздруковував та не надавав апеляційному суду у паперовому вигляді та якій апеляційний суд мав можливість досліджувати та у тому числі досліджував також в «Електронному суді» та роздрукував для зручності у паперовому вигляді – а.с. 56-58), не може підтвердити припинення свого права власності на цей автомобіль. 
В силу вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право власності оспорюється або не визнається іншою особою.
Таким чином, у заявника ОСОБА_1 дійсно має місце спір з приводу права власності на цей автомобіль, але - із стягувачами АТ КБ «Приватбанк» чи заінтересованою особою, яка через свого представника у даному судовому засіданні у вирішенні цієї справи покладалась на розсуду суду, та відмову в реєстрації якої заявник ОСОБА_1 також не позбавлена права оскаржувати у встановленому законом порядку окремо від цієї справи.
При вищевикладених обставинах цієї справи, з урахуванням додатково встановлених апеляційним судом обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлені вимоги не можуть бути вирішені шляхом встановлення факту у порядку, передбаченому п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, і вказують на наявність спору про право, який належить вирішувати у порядку позовного провадження.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що належить відмовити у відкритті провадження у справі у порядку окремого провадження, що не позбавляє заявника права звернутися до суду у порядку позовного провадження на загальних підставах.
З огляду на наявність спору про право, суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження за вищезазначеною заявою заявника у цій справі у цій справі на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  в іншій частині оскаржуваної ухвали суду першої інстанції не спростовують правильного висновку суду першої інстанції про необхідність відмови у відкритті провадження у цій справі за вищезазначеною заявою заявника, а лише відображають позицію заявника, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи. 
За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року про відмову у відкритті провадження у цій справі слід змінити, виклавши мотивувальну частину останньої в редакції цієї постанови.
Крім того, в разі лише часткового задоволення апеляційної скарги заявника при вищевикладених обставинах, остання не має права в порядку ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України на компенсацію у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 367-368, 371 – 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року про відмову у відкритті провадження у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останньої в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 27.06.2024 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С.	Онищенко Е.А.	Подліянова Г.С.	

.