ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 766/20475/18                                                Головуючий в суді І інстанції Ус О.В.                         
Провадження № 22-ц/819/107/24                               Доповідач Кутурланова О.В.

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року                                                                                    м. Херсон
                                                                     
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Кутурланової О.В.,	
суддів:	Базіль Л.В.,	
  	Воронцової Л.П.,,	
секретар	Доброва К.О.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу адвоката Петрової Олени Олександрівни, яка діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Ус О.В. від 18 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний реєстратор Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Херсонської міської ради Остапенко Сергій Миколайович, про припинення права власності, скасування рішення державного реєстратора, 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову – державний реєстратор Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Херсонської міської ради Остапенко С.М., про скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому на підставі договору дарування від 16 вересня 2004 року належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . 
23 січня 2006 року між ним та ТзОВ Комерційний банк "Західінкомбанк" укладено кредитний договір № 2301-Д-06. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ними укладено договір іпотеки від 23 січня 2006 року № 349.
У подальшому на підставі договору про відступлення права вимоги від 22 березня 2017 року №2017-03-01-000045 право вимоги за кредитним договором від 23 січня 2006 року № 2301-Д-06 та договором іпотеки від 23 січня 2006 року № 349 набув ОСОБА_2 
19 червня 2017 року державний реєстратор Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Херсонської міської ради Остапенко С.М. (далі – державний реєстратор) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 21 червня 2017 року, індексний номер 35797467 вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно оспорюваний запис, відповідно до якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на належну позивачу двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 з посиланням на те, що право власності виникло на підставі іпотечного договору від 23 січня 2006 року № 349, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. 
Позивач вважає, що перехід права власності до відповідача є незаконним, вчиненим з порушенням визначеної чинним законодавством процедури, проведеним за відсутності вимоги до боржника про задоволення вимог кредитора, здійсненим за застереженням іпотечного договору під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (від 03 червня 2014 року № 1304-VII, далі – Закон   № 1304-VII), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, що є підставою для скасування рішення державного реєстратора разом із записом про набуття відповідачем права власності на спірний об`єкт нерухомості.
На підставі наведеного, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.07.2020 року, позивач просив суд:
- скасувати рішення державного реєстратора Херсонської міської ради Остапенко С.М., індексний номер 35797467 від 21.06.2017 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 ;
- скасувати запис №21035834, вчинений 19.06.2017 року державним реєстратором Херсонської міської ради Остапенко С.М. про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 ;
- припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 ;

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.07.2020 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07.09.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи державного реєстратора Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Херсонської міської ради Остапенка С.М.

Рішенням Херсонського міського суду  Херсонської області від 18 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31 липня 2020 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 - скасовано.
Додатковим рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну допомогу адвоката у розмірі 18 780,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. 

У письмовому відзиві на скаргу ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність рішення, просив скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. 

Постановою Херсонського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 березня 2021 року - без змін. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11 500,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року постанову Херсонського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того,  що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки, підписавши іпотечний договір, сторони визначили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору та визначили наявність підстав для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки.
При цьому іпотекодержатель подав державному реєстратору всі необхідні документи, у тому числі й письмову вимогу про усунення порушень, надіслану позивачу, з наданням відповідного строку для її виконання. 
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що Закон № 1304-VII не поширюється на випадки набуття права власності на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Колегія суддів не погоджується з зазначеним висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку», тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
       Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація прав власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 18 Закону № 1952-IV Закону України від 01 липня 2004 року    № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон № 1952-IV) у редакції, яка діяла на момент проведення реєстраційної дії, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, чинним на час проведення державної реєстрації іпотечного майна (далі - Порядок № 868), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
Відповідно до пункту 57 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 
1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 
2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 
3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя,  і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону № 1952-IV та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2006 року між ТзОВ Комерційним банком "Західінкомбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2301-Д-06, за умовами якого ОСОБА_1 отримав споживчий кредит у вигляді відкриття відкличної поновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом у розмірі 10 000,00 дол. США на умовах, визначених даним кредитним договором, зі сплатою 15% річних. 
Пунктом 1.2 договору визначено термін користування кредитними коштами до 23 січня 2009 року включно, а в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником будь-якої з умов договору до першої письмової вимоги кредитора (т.1 а.с.25).
23 січня 2006 року між ТзОВ Комерційний банком "Західінкомбанк" та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав нерухоме майно, визначене в розділі 3 договору, в іпотеку іпотекодержателю для забезпечення зобов`язань за кредитним договором №2301-Д-06 від 23 січня 2006 року та додатковими до нього договорами. 
Згідно з пунктом 3.2 договору, предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.18-22).
Відповідно до п. 6.5 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки проводиться на вибір іпотекодержателя за рішенням господарського або загального судів, виконавчого напису нотаріуса або згідно з умовами, передбаченими розділом 7 договору.
Згідно п. 6.6 зазначеного договору, у разі порушення іпотекодавцем (позичальником) будь-якої з умов кредитного договору, додаткових до нього договорів та/або умов даного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю (позичальнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця), письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі викладається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушення зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов даного договору.
Відповідно до п.7.2.3. іпотечного договору іпотекодавець передає іпотекодержателю за даним договором право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Згідно з розділом 8 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:
- переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця;
- продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку", для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.
22 березня 2017 року між ПАТ "Західінкомбанк" та ОСОБА_2 укладено договір № 2017-03-01-000045 про відступлення прав вимоги, за умовами якого новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів відповідно до пункту 4 договору, набуває права кредитора за основними договорами в частині права вимоги сплати грошових коштів, які підлягають сплаті боржниками на користь банку у сумі, визначеній на момент такого набуття права вимоги за основними договорами відповідно до цього договору та вказаній у додатку 1 до цього договору, право вимоги передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань у випадках та на умовах, встановлених основними договорами (т.1 а.с.23-24).
22 березня 2017 року між ПАТ "Західінкомбанк" та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами п. 1.1 якого, на умовах, викладених у цьому договорі та у зв`язку з укладенням договору від 22 березня 2017 року №2017-03-01-000045 про відступлення прав вимоги між ПАТ "Західінкомбанк" та ОСОБА_2 22.03.2017 р., первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за договором іпотеки, визначеним в пункті 1.2 цього договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.
Згідно п. 1.2 договору, новому іпотекодержателю відступаються права вимоги за іпотечним договором, що укладений між ТзОВ КБ "Західінкомбанк" (правонаступником якого є ПАТ "Західінкомбанк") та Іпотекодавцем ОСОБА_1 , який посвідчено 23 січня 2006 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Стадник І.В. за р. №349, з усіма договорами про внесення змін до нього, що є його невід`ємною частиною, відповідно до якого іпотекодавець передав первісному іпотекодержателю в іпотеку наступне майно, а саме двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т.2 а.с.22-25).
04 квітня 2017 року ОСОБА_2 направлено на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором №2301-Д-06 від 23 січня 2006 року, у якій відповідач повідомив про порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору та попередив, що в разі невиконання вимоги іпотекодержателем буде прийнято рішення про прийняття предмету іпотеки у власність та задоволення своїх вимог на підставі п. 7.2.3, 8 іпотечного договору шляхом реєстрації права власності на своє ім`я на предмет іпотеки (т.2 а.с.26-29).
Вказана вимога отримана особисто ОСОБА_1 26.04.2017 року, про що свідчить поштове повідомлення (т.2 а.с. 30).
Із матеріалів реєстраційної справи на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 вбачається, що ОСОБА_2 , від імені якого діяв представник ОСОБА_5 , 19 червня 2017 року. подав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т.2 а.с.3-4).
Державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_6 21.06.2017 року прийнято рішення №35797467 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , форма власності: приватна (т.2 а.с. 35).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90216373 від 21.06.2017 р., 19.06.2017 року державним реєстратором Херсонської міської ради Остапенко С.М. зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 (т.2 а.с. 36).
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №94693989 від 16.08.2017 року вбачається, що 19.06.2017 року державним реєстратором Херсонської міської ради Херсонської області Остапенко С.М. прийнято Рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер: 35797467 від 21.06.2017 року та зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 (номер запису про право власності: 21035834), підставою виникнення права власності вказано Іпотечний Договір, серія та номер: 349, виданий 23.01.2006 року, видавник: приватний нотаріус Стадник Інна Володимирівна. Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу),  індексний номер: 35797467 від 21.06.2017 року (т.1 а.с.13-17).
При цьому, згідно матеріалів реєстраційної справи, підставами для вчинення ОСОБА_6 таких дій були:
- заява ОСОБА_2 , від імені якого діяв представник ОСОБА_5 , від 19 червня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень;
- квитанція про сплату адміністративного збору за державну реєстрацію від 16 червня 2017 року;
- довіреність Чистякова А.Г. від 04 квітня 2017 року на уповноваження відповідних осіб представляти його інтереси;
- іпотечний договір, посвідчений 23.01.2006 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. за реєстровим № 349;
-додатковий договір №2, посвідчений 21.04.2011 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Грушицькою В.В. за реєстровим №2425;
- договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений 22.03.2017 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волкодав В.Г. за реєстровим №4398;
- письмова вимога від 04 квітня 2017 року про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором №2301-Д-06 від 23.01.2006 року;
- поштове рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 .

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) за позовом про скасування реєстрації речового права, права власності на іпотечне майно Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів про задоволення позову через порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, та через відсутність інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, проте оцінка майна предмета іпотеки на момент переходу права власності не проводилася.
Отже, приймаючи до уваги, що у своїх постановах Велика Палата Верховного Суду однозначно висловила правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, при цьому з матеріалів справи вбачається, що в порушення законодавчо визначеної процедури така оцінка предмета іпотеки відповідачем не проводилася та державному реєстратору не подавалася, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необґрунтованість ухваленого у справі рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
Подібні за змістом висновки із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 653/2857/17 (провадження № 61-1113св19), від 29 січня 2020 року у справі № 607/8488/18 (провадження № 61-7603св19), від 14 липня 2021 року у справі № 761/11601/19 (провадження № 61-3609св21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що відомості про оцінку майна на момент переходу права власності до відповідача в матеріалах справи відсутні, з чого слідує, що в реєстраційній справі відсутня інформація про вартість нерухомого майна, за якою відбулося зарахування вимог, а також зважаючи на те, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19), суд апеляційної інстанції відхиляє посилання відповідача щодо законності реєстрації права власності за ним, як такі, що не ґрунтуються на законі. 

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції стосовно того, що положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на виниклі у справи правовідносини, а саме на випадки набуття права власності на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Так, підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на момент виникнення сіпних правовідносин) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Отже, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо тимчасової заборони відчуження.
Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) та висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 липня 2021 року №127/16575/19 (провадження №61-5317св20).
Наведеного суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про неможливість застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин.

Крім того, суд першої інстанції помилково вважав встановленим факт непроживання ОСОБА_1 в іпотечній квартирі, оскільки такі висновки суду не грунтуються на наявних у справі доказах.
Так, з наявної в матеріалах справи копії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 09 лютого 1977 року (т.3 а.с.95-96).
Згідно інформації виконавчого комітету Херсонської міської ради від 14 липня 2020 року ОСОБА_1 знятий з місця реєстрації новим власником 26 червня 2017 року у зв`язку з відчуженням майна за адресою: АДРЕСА_3 (т.2 а.с.45).
Наявні в матеріалах справи  інформація відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 23 вересня 2020 року та довідка ОСББ «Патона 2/1» від 18 вересня 2020 року № 35 не містить відомостей, що саме на момент переходу права власності у червні 2017 року позивач не проживав за адресою: АДРЕСА_4 (т.2 а.с.108,109). 
Отже, зважаючи на те, що проживання позивача після позбавлення його права власності на предмет іпотеки за іншою адресою немає правового значення у спірних правовідносинах та приймаючи до уваги, що квартира АДРЕСА_2 використовувалася позивачем як місце постійного проживання, вона є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором від 23.01.2006 року, укладеного в іноземній валюті, а також з огляду на відсутність у власності позивача іншого нерухомого майна, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що на спірну квартиру не могло бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону України №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Євро-пейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).
Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухваленого у справі рішення, оскільки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено факти, які є підставою для часткового задоволення заявлених позовних вимог.
Звертаючись у 2018 році до суду з позовними вимогами, та уточнюючи їх у липні 2020 році,  ОСОБА_1 просив суд:
- припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 ;
- скасувати рішення державного реєстратора Херсонської міської ради Остапенко С.М., індексний номер 35797467 від 21.06.2017 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 ;
- скасувати запис №21035834 вчинений 19.06.2017 року державним реєстратором Херсонської міської ради Остапенко С.М., про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .
Згідно з частиною першою статті 15  ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №  755/9555/18 (провадження № 14-536цс18) викладено правовий висновок про те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.
Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
У частині другій статті 26 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено в новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, в розумінні положень наведеної норми в чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Водночас у пункті 3 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.
Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.
Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 30 червня 2021 року у справі № 193/724/19.
Оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то ефективним способом захисту порушених прав є саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем.
Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тому, відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.
 За наведених вище обставин, ухвалене судом першої інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв`язку із чим, відповідно до ст.376 ЦПК України, його слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
 При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ухвалене Херсонським міським судом Херсонської області 29 квітня 2021 року додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну допомогу адвоката у розмірі 18 780,00 грн., як невід`ємна частина рішення у справі, втрачає свою силу зі скасуванням оскаржуваного рішення.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.
 Відповідно до ч.ч.1,13 ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції за подання позовної заяви у розмірі 8 810,00 грн., у суді апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги у розмірі 13 215,00 грн. та за подання касаційної скарги – 17 620,00 грн., що разом становить 39 645,00 грн.
       Керуючись статтями 367-369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Петрової Олени Олександрівни, яка діє від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 березня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний реєстратор Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Херсонської міської ради Остапенко Сергій Миколайович, про скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності задовольнити частково.
Скасувати рішення державного реєстратора Херсонської міської ради Остапенка Сергія Миколайовича, індексний номер 35797467 від 21.06.2017 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .
Припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 39 645,00 грн.
У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
    Повний текст постанови виготовлено – 28 червня 2024 року.

Головуючий                        О.В.Кутурланова   
  Судді:                                                               Л.В.Базіль
                         Л.П.Воронцова