Справа №760/24320/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/10525/24

            П О С Т А Н О В А
          І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
20 червня 2024  року                                                                                       місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді                  Журби С.О., 
суддів                                        Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря                 Павлової В.В.,  
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,
 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона із відповідачем близько дев`яти років проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, під час якого у них народилася спільна донька ОСОБА_3 . Зазначає, що станом на день звернення до суду із позовом дитина проживає із позивачем та перебуває на повному її утриманні. При цьому відповідач дитині матеріально не допомагає, про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується, участі у виховані не бере, свого обов`язку щодо утримання дитини ігнорує, хоча має реальну можливість брати участь в утриманні дитини.
   У зв`язку з викладеним, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 7 000,00 грн. щомісячно, з індексацією відповідно до вимог законодавства, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000,00 грн. щомісячно, з індексацією відповідно до закону, починаючи з 16.10.2023 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття. В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 09 квітня 2024 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 2000, 00 грн щомісячно, з індексацією відповідно до закону, починаючи з 16 жовтня 2023 року та до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повноліття.
01 травня 2024 року позивач направила на адресу суду відзив на апеляційну скаргу.
21 травня 2024 року від відповідача на адресу суду надійшли додаткові пояснення.
30 травня 2024 року від  позивача на адресу суду  надійшло заперечення на клопотання  (заяву).
19 червня 2024 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшло клопотання про приєднання доказу та відповідь на заперечення на клопотання.
В судове засідання 20.06.2024 року позивач не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся,  про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав. 
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено та не спростовано відповідачем, що спільна донька проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя, відтак з урахуванням матеріального становища сторін та наданих доказів, що містяться в матеріалах справи наявні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення аліментів з відповідача у розмірі 4 000,00 грн.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції.
Основним доводом апелянта було, що суд не оцінив його майнового стану, відтак прийшов до висновку про можливість сплати аліментів у розмірі 4 000, 00 грн. щомісячно. Дана позиція не може бути прийнята апеляційним судом. 
У відповідності до ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інші обставини, що мають істотне значення.
В той же час дані обставини входять до предмета доказування у справі. Зокрема неможливість виплати аліментів в заявленому та обґрунтованому розмірі має бути доведена саме відповідачем. 
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
В порушення вищевказаних норм позивачем до суду першої інстанції не було надано жодного доказу стосовно свого матеріального стану та неможливості виплати аліментів у розмірі 4 000, 00 грн. щомісячно на дитину, незважаючи на те, що відповідач був обізнаний про слухання справи, знайомився з матеріалами справи та подавав до справи заяви. За таких умов, твердження апелянта в цій частині залишились недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом.
Не можуть бути прийняті судом в якості підстав для скасування рішення суду першої інстанції й інші доводи апелянта про те, що оскільки ним та  укладено договір про сплату аліментів на іншу дитину відповідача у розмірі 2 000, 00 грн. щомісячно,  стягнення аліментів на доньку позивача в більшому розмірі призводить до дискримінації його малолітнього сина ОСОБА_4 . 
У відповідності до ч. 1 ст. 181 СК України батьки можуть домовитись між собою щодо обов`язку утримання дитини. В той же час, як будь-який договір, вищевказаний договір про сплату аліментів на іншу дитину може породжувати права та обов`язки лише для його сторін і не може слугувати обмеженням для стягнення аліментів на іншу дитину.
Окремо апеляційний суд зазначає, що запропонований відповідачем розмір аліментів у сумі 2 000, 00 грн. на утримання доньки не може вважатися належним та достатнім для забезпечення потреб дитини, відтак апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач заявив клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу. На підтвердження понесення вказаних витрат позивач надала до суду копію акта наданих послуг по договору про надання правничої допомоги №15/10/23 від 30.10.2023, копію розрахунку витрат на правову допомогу по договору правничої допомоги №15/10/23 від 30.10.2023, копію договору про надання правничої допомоги №15/10/23 від 30.10.2023 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера №29/04 від 29.04.2023 року, копію ордера серії АН №1409495 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3538 від 07.03.2012 року.
Відповідно до висновків Верховного Суду викладених  в постанові від 21 жовтня 2022 року у справі № 910/13595/20, складання заяв та клопотань стосовно судових витрат є наданням правової допомоги у розумінні процесуального законодавства.
Частиною 1 та ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
 на професійну правничу допомогу;
 пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
 пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
 пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України:
 Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотав сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання  про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають  розподілу між сторонами.
При цьому, частиною восьмою цієї ж статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Питання стягнення судових витрат неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, у зв`язку з чим судом була напрацьована численна судова практика.  
Зокрема Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №128/1326/18 зробив наступні висновки:
Верховний Суд в постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 128/1326/18 наступні висновки: «У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні  питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням  ціни  позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію  сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно  необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним  шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від  19 лютого 2020 РОКУ у справі № 755/9215/15-п /провадження № 14-382цс191, в якому було звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення  їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона  має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 44217св18).»
Вказана правова позиція однозначно застосована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.05.2021 року у справі №754/12116/18, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, Верховним Судом у складу колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18, та Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №813/481/18 та в постанові від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20.
В постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 касаційний суд зробив наступні висновки: «Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правничу допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановленні процесуальним законодавством. 
У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №813/481/18 зроблено такий  висновок: «Зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції  констатує помилковість посилання суду апеляційної інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті 2 вищенаведеного додатку від 11 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від лютого 2019 року № 01/2019-02 сторони узгодили, що клієнт /позивач) зобов`язаний сплатити гонорар  протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті».
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц виклала правову позицію: «21. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
 Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у пі правовідносини. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
 Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК У країн засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність та  диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої  ухвалене судове рішення.
Зі змісту ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, в тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акт; завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризиків настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
 При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення,  аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
 Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування  іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідне заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
 Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин і шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.»
Враховуючи висновки, зроблені в пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, суди в рішеннях у цивільних використовують аналогічне формулювання, зазначеному в пункті 25 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20: «ЦПК України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.»
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 16.05.2012 року в справі «Савін проти України» зазначив: «Суд зазначає, що, хоча заявник ще не оплатив адвокатські послуги, він зобов`язаний оплатити їх відповідно до договірних зобов`язань. Як вбачається із матеріалів справи, пан Крістенко представляв заявника протягом усього провадження у суді, тому має право вимагати оплати його послуг за договором. Відповідно суд вважає ці витрати  «фактичними». Відтак, навіть очікувані, тобто, такі, що наразі не здійснені, витрати позивача слід вважати фактичними та такими, що підлягають розподілу, оскільки їх позивач зобов`язаний  здійснити (сплатити) в майбутньому відповідно до умов договору про надання правової допомоги  укладеного між ним та адвокатом.
В постанові від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 Велика Палата Верховного підтримала попередні правові висновки: «Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка за клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак матеріали справи не містять клопотання позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених позивачем обставин відсутні». 
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду від 26.01.2022 № 127/1415/20 втручання суду у договірні відносини з адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК  України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження відповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання перечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, та принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та вчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові від 16.06.2022 у справі № 873/244/21.
Відповідно висновків Верховного Суду в постановах від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18, від 16.05.2019 року, у справі №823/2638/18 від 13.12.2018р. у справі № 816/2096/17, від 09.07.2019р. у справі №923/726/18, від 13.12.2018р. у справі № 816/2096/17, від 21.01.2021р., у справі № 280/2635/20, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії».
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладеного у постановах від 05.09.2019 р. у справі № 826/841/17, від 24.10.2019 р. у справі № 820/4280/17, від 25.10.2019 р. у справі №826/13270/16, стягнення витрат на професійну правничу допомогу є не лише компенсацією стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону, утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб.
Відповідно до висновку Верховного Суду в постанові від 09.04.2019р. у справі №826/2689/15, чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а тому сторона не повинна надавати докази на підтвердження обґрунтованості ринкової вартості послуг».
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами відповідача, щодо не співмірності понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Всі понесені позивачем витрати є обґрунтованими, належними, відповідають обставинам справи.
Не може прийняти колегія суддів апеляційного суду  доводи апелянта щодо відсутності підстав для стягнення витратна правничу допомогу лише на тій підставі, що акт наданих послуг та квитанція до прибуткового касового ордеру датовані квітнем 2023 року.  Вказані докази були надані на виконання договору про надання правничої допомоги від 30.10.2023 року, стосуються безпосередньо розгляду справи за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, відтак зазначення в указаних документах 2023 року замість 2024 року є  явно  технічною опискою, що не може слугувати підставою для відмови у стягненні таких витрат.
Незважаючи на викладене вище, заявлені позивачем витрати на розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягають до часткового задоволення. Загальний розмір заявлених витрат складає 10 000, 00 грн. З вказаного розміру, відповідно до  наданого розрахунку витрат, 2 500, 00 грн. складає вартість представництва інтересів позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.  В той же час з матеріалів справи вбачається, що представник позивача не брала участь в судовому засіданні апеляційного суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2024 року було задоволено заяву адвоката Молчанової Н.В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції  поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. В той же час з технічних проблем адвокат не змогла взяти участь в судовому засіданні. При цьому ризик технічної неможливості участі у розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та переривання зв`язку  несе учасник, який заявив таке клопотання. За таких умов, заявлений розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню на вартість участі адвоката в судовому засіданні і має становити 7 500, 00 грн. 
З огляду на вищевказані правові норми та вказану судову практику, апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн 00 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                               С.О. Журба
 
Судді                                                                                                           Т.О. Писана  
 
                                                                                                                                К.П. Приходько