П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/19513/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Фелонюк Діана Леонідівна   
Суддя-доповідач -  Кузьмишин В.М.   
26 червня 2024 року                                                                                           м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьмишина В.М. 
суддів:  Сушка О.О.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Описова частина.
Короткий зміст позовних вимог.
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, в якому просив: визнати протиправними дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, щодо невиплати йому, ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані ним, у період роботи з 28.08.2020 по 07.09.2023, календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової відпустки; зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Хмельницькому, виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ним, у період роботи з 28.08.2020 по 07.09.2023, календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової відпустки.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.02.2024 позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправними дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, щодо невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористану ним відпустку за період 2020 - 2022 роки (10 календарних днів щорічної відпустки за 2020 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 23 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, 3 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік, 4 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік).
Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Хмельницькому, виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 за невикористану ним відпустку за період 2020 - 2022 роки (10 календарних днів щорічної відпустки за 2020 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 23 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, 3 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік, 4 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік).
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
     Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі та призначено її до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з довідкою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, від 17.07.2023 №70/14-09-23 ОСОБА_1 з 28.08.2020 проходив службу в Державному бюро розслідувань, у тому числі в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Хмельницькому.
Відповідно до витягу з наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, від 06.09.2023 №125-о/с/ДСК позивача звільнено зі служби 07.09.2023 з виплатою грошової компенсації за 23 календарних дні невикористаної щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток, пропорційно до відпрацьованого часу, за 2023 рік.
Згідно з повідомленням про нараховані та виплачені суми при звільненні 07.09.2023 позивачу виплачено компенсацію за 23 дні невикористаної відпустки в сумі 41668,33 грн.
За змістом довідки Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, від 17.11.2023 №115/14-09-23 позивач не використав 10 календарних днів щорічної відпустки за 2020 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 23 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, 3 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік, 4 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік.
Позивач, вважаючи порушеними його права, звернувся з позовом до суду.
Мотивувальна частина.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про Державне бюро розслідувань" визначає правові основи організації та діяльності ДБР.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 14 Закону №794-VIII до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР.
Служба в ДБР є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в ДБР зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
За змістом положень ч.ч.5, 6 ст. 14 Закону №794-VIII, трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 19 Закону №794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників ДБР відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Особи рядового і начальницького складу ДБР користуються соціальними гарантіями відповідно Закону 580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 20 Закону №794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців ДБР повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до ДБР висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.
На осіб рядового і начальницького складу ДБР поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
На підставі встановленого, Закон №794-VIII не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу ДБР, а натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно Закону 580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Отже, до правовідносин, пов`язаних з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу ДБР, застосуванню підлягають відповідні норми Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII.
Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України, за якою особу не може бути позбавлено такого права.
Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст. 92 Закону №580-VIII, за якою поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення ч.ч.8, 11 ст. 93 Закону №580-VIII, а саме: до поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої потреби відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів доходить висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень ч.ч.2, 3 ст. 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників КЗпП України.
Так, відповідно ч.1 ст. 24 Закону №504/96-ВР і ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні як основної, так і додаткової відпустки.
До такого ж висновку 19 січня 2021 року дійшов Верховний Суд у справі №160/10875/19, а також у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №640/85/20, вказавши, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні як основної, так і додаткової відпустки.
Статтею 11 Конвенції Міжнародної організації праці №132 про оплачувані відпустки (переглянутої у 1970 році), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки" від 29 травня 2001 року передбачено, що особі, що працює за наймом, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, пропорційно тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку, або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.
Як встановив суд, згідно з листом відповідача від 17.11.2023 №115/14-09-23, позивач не використав 10 календарних днів щорічної відпустки за 2020 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 23 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, 3 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік, 4 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік.
Таким чином, при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за вказані невикористані календарні дні відпусток. Однак відповідач безпідставно не виплатив позивачеві таку компенсацію при звільненні.
При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що абз.2 п.95 Положення №743 визначена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку лише за рік, у якому був звільнений робітник, оскільки дана норма не передбачає заборону у виплаті компенсації за невикористану відпустку за інші роки перебування працівника у трудових відносинах з роботодавцем.
Висновок за результатами розгляду апеляційної скарги.                                  
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Хмельницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Водночас слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа належить до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 
          
Головуючий	 	 	Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сушко О.О.    Сапальова Т.В.