ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 липня 2024 року
м. Київ
справа № 521/10376/20
провадження № 61-2471св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересовані особі: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Малиновський відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року у складі судді Мурзенко М. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 січня 2024 рокуу складі колегії суддів: Коновалової В. А., 
Лозко Ю. П., Карташова О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заяви
1.           У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.
2.           Заява  ОСОБА_1 обґрунтована тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі та із 30 жовтня 1985 року дотепер разом зі своїми батьками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , сестрами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 проживає в АДРЕСА_1 . 
3.           У зв`язку з лікуванням у КНП «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, не мала можливості вчасно отримати паспорт громадянина України.
4.           Зверталася до Малиновського РВ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУДМС) із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України, однак висновком ГУДМС від 05 травня 2020 року, її особу, як ОСОБА_1 , встановлено, а належність до громадянства України не підтверджено, оскільки реєстрація місця проживання на території України станом 
на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року у неї та її батьків відсутня.
5.           Вказане унеможливлює встановлення належності її до громадянства України.
6.           Посилаючись на викладене, просила суд встановити юридичний факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
7.           Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 
2020 рокузаяву ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
8.           Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, вказав, що заявницею підтверджено факт народження на території України, а також факт постійного проживання та роботи в Україні її батьків.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
9.           Постановою Одеського апеляційного суду від 15 січня 2024 року апеляційну скаргу ГУДМС задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року змінено, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
10.        Апеляційний суд, врахувавши надані заявницею письмові докази на підтвердження заявлених нею вимог, оцінивши їх у сукупності з показаннями свідків, дійшов висновку про доведеність  ОСОБА_1 факту постійного її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який необхідний їй для отримання паспорта громадянина України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
11.        У касаційній скарзі ГУДМС просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
12.        14 лютого 2024 року ГУДМС подало касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 січня 2024 року.
13.        Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які 
у квітні 2024 року надійшли до Верховного Суду.
14.        Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2024 року відмовлено ГУДМС 
у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні 
з викликом та участю сторін, справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
15.        Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року 
у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
16.        Вказує, що жодний із долучених ОСОБА_1 документів не підтверджує факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
17.        Стверджує, що заявниця не зверталася із відповідною заявою до органів Державної міграційної служби України про набуття громадянства України у визначеному законом порядку. Вважає, що у справі наявний спір про право, тому суди порушили вимоги частини шостої статті 294 ЦПК України.
18.        Безпідставним вважає посилання апеляційного суду на показання свідків, оскільки клопотання про виклик свідків не подавалося, суд першої інстанції не здійснював виклик свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,   ОСОБА_6 .
Відзив на касаційну скаргу не подано
Обставини справи, встановлені судами
19.         ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , а її батьками 
є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .
20.        Згідно з ордером від 30 жовтня 1985 року № 560, виданого 
ОСОБА_2 на право зайняття двох кімнат у квартирі 
АДРЕСА_2 , вбачається, що разом з ОСОБА_2 проживають члени сім`ї: дружина - ОСОБА_7 , 1945 року народження, дочки - ОСОБА_1 , 1970 року народження, ОСОБА_4 , 1976 року народження, ОСОБА_5 , 1985 року народження.
21.         ОСОБА_1 , навчалася у Одеській загальноосвітній школі № 77 
з 1978 року до 1987 рік, що підтверджено довідкою від 05 червня 2020 року 
№ 86, виданою директором Одеської загальноосвітньої школи № 77, та атестатом про середню освіту № 529349, виданим 27 червня 1987 року.
22.         ОСОБА_1 з 27 жовтня 1988 року до 23 грудня 1988 року, 
з 12 жовтня 1992 року до 25 травня 1993 року, з 31 жовтня 1993 року 
до 29 червня 1994 року, з 09 серпня 1997 року до 07 липня 1998 року, 
з 12 грудня 2011 року до 23 грудня 2011 року перебувала на лікуванні 
у КНП «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, що підтверджено довідкою№ 1229 медичного закладу.
23.         ОСОБА_1 зверталась до Малиновського РВ у м. Одесі ГУДМС 
із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID-карти з безконтактним електронним носієм.
24.        05 травня 2020 року Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС прийнято рішення, яким особу ОСОБА_1 встановлено, але належність до громадянства України не підтверджено.
25.        Посилаючись на пункт 35 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року № 745) 
(далі - Порядок оформлення), ОСОБА_1 в оформленні та видачі паспорта громадянина України відмовлено, що підтверджено довідкою Малиновського РВ у м. Одесі ГУДМС від 05 червня 2020 року 
№ 5114-659/5114.1-20.
26.        Підставою для відмови став той факт, що ОСОБА_1 та її батьки станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року не були зареєстровані на території України.
27.        Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС при проведенні процедури встановлення особи ОСОБА_1 здійснювався запит до Приморського районного у м. Одесі відділу РАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиція (м. Одеса) щодо підтвердження наявності актових записів на ОСОБА_8 . На запит надійшла відповідь щодо наявності актового запису про народження від 20 червня 1980 року № 1048, складеного Другим Приморським відділом ДРАЦС Одеського МУЮ на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та видачі свідоцтва про народження НОМЕР_1 .
28.        На запит Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС до Одеської загальноосвітньої школи № 77 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області надано відповідь щодо підтвердження навчання ОСОБА_1 
у період з 1978 року до 1987 рік у цій школі.
29.        Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС для проведення процедури встановлення особи ОСОБА_1 запрошено свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
30.        Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
31.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
32.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
33.        Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
34.        Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
35.        Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. 
36.        Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
37.        Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
38.        Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
39.        Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
40.        Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» (тут і далі у редакції, чинній, на час виникнення спірних правовідносин) громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
41.        Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 
1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
42.        Встановлення факту постійного проживання на території України 
є підставою для оформлення належності до громадянства України.
43.        Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 
1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року 
№ 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
44.        Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 
1991 року.
45.        Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, 
а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
46.        Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.
47.        Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 
1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 
1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
48.        Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.
49.        Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
50.        Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від   05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 24 лютого 2021 року 
у справі № 522/20494/18, від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19, 
від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19, від 27 лютого 2023 року 
в справі № 517/445/19, від 09 серпня 2023 року в справі № 523/7192/19. 
51.        Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом 
на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
52.        Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).
53.        Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
54.        Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 
24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
55.        Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
56.        Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що заявницею на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), зокрема документи щодо її народження, навчання, лікування, а також показання свідків. При цьому відомостей про те, що заявниця залишала територію України чи 
є громадянкою іншої держави матеріали справи не містять.
57.        Суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли правильного по суті висновку про задоволення заяви.
58.        Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами виник спір про право, підлягають відхиленню, оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, відповідно, спір про право відсутній. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду 
від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 18 серпня 2023 року у справі № 521/15127/19.
59.        Доводи касаційної скарги про те, що заявниця не зверталася до органів Державної міграційної служби України із заявою про набуття громадянства України, висновків судів не спростовують з огляду на мету, для якої заявниці необхідно встановленого факту, що має юридичне значення.
60.        Колегія суддів відхиляє доводи щодо безпідставного врахування апеляційним судом показань свідків, оскільки ці доводи спростовані протоколом судового засідання від 21 липня 2020 року в якому були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а. с. 20).
61.        За встановлених обставин, узагальнені висновки судів не суперечать висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 
2020 року у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, на які посилалось ГУДМС, як на підставу касаційного оскарження. 
62.        Незгода ГУДМС із висновками судів щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржених судових рішень.
63.        Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
64.        Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.
65.        Рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
66.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
67.        Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.
68.        Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411
ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення. 
2.           Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 
2020 року у незміненій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 15 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович