Справа № 344/24060/23 
Провадження № 22-ц/4808/764/24 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів                                             Бойчука І.В., Василишин Л.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бабій О.М. 21 березня 2024 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний  текст якого складено 26 березня 2024 року,        
                                                       в с т а н о в и в : 
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 09 вересня 2000 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час є повнолітньою, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею. 
Декілька років вони з відповідачем не проживають разом. З часу окремого проживання він не бере участі в утриманні сина, який на даний час навчається в ліцеї №13 м. Івано-Франківська, усі витрати на утримання дитини несе сама.
Їй відомо, що відповідач аліменти не сплачує, стягнень по виконавчих документах не проводиться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків не має.
Просила стягувати щомісячно з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.1-4). 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2024 року позов задоволено. Суд стягнув ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.76-78). 
Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на його незаконність та необґрунтованість. 
Апелянт зазначає, що справа розглянута судом у порядку спрощеного провадження.
Подаючи позовну заяву, позивач долучила всі докази, які вважала достатніми для задоволення заявлених нею позовних вимог. В судовому засіданні підтримала заявлені нею позовні вимоги та надала пояснення з приводу поданого позову. Звукозаписом судового засідання підтверджується, що суд вислухав пояснення сторін та перейшов до дослідження матеріалів справи. Тобто, судом було повністю завершено розгляд справи в порядку спрощеного провадження та такий мав прийняти рішення, оскільки позивач та відповідач не заявляли жодних клопотань.
Однак судом без жодних клопотань сторін було ініційовано витребування доказів у справі, що суперечить вимогам чинного ЦПК України.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, підставою задоволення позову стала Інформаційна довідка від 21.03.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого у його власності знаходиться будинок АДРЕСА_1 . 
Даний доказ було подано до суду в день судового засідання. В клопотанні про долучення доказів ані позивач, ані її представник не зазначили причини неможливості подання даного доказу до позовної заяви та не заявляли клопотання про надання додаткового строку для подання таких доказів, що суперечить вимогам ч.5 ст.83 ЦПК України. Також цей доказ не направлявся ані відповідачу, ані його представнику для можливості надання пояснень чи заперечень.
Крім того, приймаючи в якості доказу інформаційну довідку про майновий стан відповідача, суд, з метою об`єктивності, повинен був витребувати  від позивача аналогічну інформацію про майновий стан самої позивачки, також позивачка повинна була надати довідку про свої доходи, інформацію щодо потреб дитини для її належного розвитку.
Тому вважає за необхідне долучити до апеляційної скарги Інформаційну довідку про майновий стан позивачки ОСОБА_1 від 16.04.2024 року, згідно якої позивачка є власником: офісного приміщення площею 82,2 кв.м по АДРЕСА_2 ; нежитлового приміщення площею 20,3 кв.м по АДРЕСА_3 ; трикімнатної квартири площею 74,64 кв.м по АДРЕСА_4 ; трикімнатної квартири площею 45,00 кв.м по АДРЕСА_5 .
Також зазначає, що позивачка є фізично здоровою особою, працює та здійснює підприємницьку діяльність, має сталий фінансовий дохід, фінансову можливість для відпочинку.
Наголошує, що на його утриманні перебуває батько – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є інвалідом ІІІ групи, та матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , пенсіонер по віку.
Також зазначає, що перебуває з сином у постійній комунікації, цікавиться його життям та приймає фінансову участь у його житті та щоденних потребах і надалі буде приймати таку участь.
З вказаних підстав просив рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити частково в частині стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання Сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.82-87).
Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.2 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до п.1 ч.4 ст.274 ЦПК це справи, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, що має місце в даному випадку.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В сукупності з вказаних норм права можливо зробити висновок, що у випадку, якщо Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, судове засідання не проводиться.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для  вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини  сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 09.10.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.5).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.06.2009 року, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 6).
Із відомостей, наданих Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області Державної податкової служби України від 21.02.2024 року за №2508/5/09-19-12-01-05 встановлено, що ОСОБА_1 отримувала  соціальні виплати з відповідних бюджетів  у листопаді 2023 року в сумі 3207,14 грн та у грудні 2023 року в сумі 2563,31 грн (а.с.59-60).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.03.2024 року за №370735544, ОСОБА_2   на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності від 12.10.2012 року, виданого Старолисецькою сільською радою, належить домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.64-65).
ОСОБА_2 до апеляційної скарги долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16.04.2024 року за №374581560, згідно якої ОСОБА_1 на праві власності належить: офісне приміщення площею 82,2 кв.м по АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення площею 20,3 кв.м по АДРЕСА_3 ; трикімнатна квартира площею 74,64 кв.м по АДРЕСА_4 ; трикімнатна квартира площею 45,00 кв.м по АДРЕСА_5 (а.с.89-92).
Також апелянт долучив у якості доказів належного фінансового стану позивачки світлини із її зображенням на відпочинку (а.с.93-94).
На підтвердження знаходження на його утриманні батьків апелянтом долучено копію пенсійного посвідчення батька ОСОБА_5 , відповідно до якого такий являється інвалідом ІІ групи та витяг з акту огляду у МСЕК; копію пенсійного посвідчення матері ОСОБА_6 , яка являється інвалідом ІІ групи (а.с.95-97). 
Задовольняючи позов, суд перешої інстанції виходив з того, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, позивач звернулася до суду із вимогою про стягнення аліментів у мінімальному гарантованому законом розмірі, враховуючи інтереси дитини, дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина аліментів у розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В силу ст.18, ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України  батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина.
Відповідно до ч. 1 ст. 183  СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
   За змістом частини 2 зазначеної статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум»  поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів  та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
В силу статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.
А кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно.  
Але, цей розмір аліментів є мінімальним, а не достатнім для розвитку дитини і встановлений на рівні державної соціальної гарантії.
Розмір аліментів осіб із середнім доходом має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і, безперечно, залежить від доходу батьків.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196,00 гривень.
Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що він не відмовляється і готовий сплачувати аліменти на утримання дитини, але не погоджується з визначеним судом розміром вказаних аліментів.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі недостатності заробітку (доходу) платника аліментів. Цей розмір застосовується в тих окремих випадках, коли існують об`єктивні обставини, які свідчать про неможливість стягнення аліментів у більшому розмірі. Такі об`єктивні обставини мають бути підтверджені певними доказами про стан здоров`я відповідача і витрати на лікування, про неможливість працевлаштування і обмеження щодо виконання певних видів робіт, про наявність інших утриманців і витрати на їх утримання тощо.
Виходячи із рівності прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, вони в однаковій мірі несуть тягар утримання дитини. 
Доводи відповідача про те, що суд не врахував при ухваленні рішення майновий стан позивачки опосередковано мають значення, бо її майновий стан впливає на забезпеченість дитини в цілому, оскільки дитина проживає з нею.
Але, все ж, положення статті 182 Сімейного кодексу України зобов`язують суд при визначенні розміру аліментів враховувати обставини, які стосуються дитини та платника аліментів, а не стягувача.
Тому матеріальне становище позивачки, як стягувача аліментів, може бути враховане судом. Але для розуміння загальної картини забезпеченості дитини в частині того, наскільки стягувач аліментів може виконувати також і свій обов`язок щодо утримання дитини.
Щодо посилань апелянта про перебування на його утриманні батьків, які є особами з інвалідністю ІІІ та ІІ групи відповідно, то такі не приймаються судом до уваги, позаяк апелянт, крім доказів про їх статус осіб з інвалідністю, не подає жодних доказів про їх самостійні доходи, зокрема пенсію по інвалідності і в цілому про матеріальне становище, а також про наявність інших осіб, які зобов`язані їх утримувати (до прикладу, інших дітей). Тобто докази, подані апелянтом, не дають можливості суду визначити на якому рівні матеріального забезпечення батьки апелянта потребують від нього матеріальної допомоги.
Слід зауважити, що той факт, що апелянт має на утриманні непрацездатних батьків, не впливає на обов`язок відповідача, як батька дитини, надавати матеріальне забезпечення неповнолітній дитині, а лише на його розмір. 
Жодної інформації щодо доходів на час розгляду справи у суді першої чи апеляційної інстанцій, з яких можна було б зробити висновок про доходи платника аліментів, відповідач не надав.  Заперечуючи позов в частині визначення розміру аліментів і оспорюючи в цій частині судове рішення, особа, яка подала апеляційну скаргу, мала б виконати вимоги процесуального Закону і подати відповідні докази на підтвердження своєї позиції, які б дали можливість суду визначити матеріальне становище платника аліментів в цілому. Натомість, апелянт обмежився поданням доказів щодо матеріального становища стягувача аліментів. 
Таким чином, суд виходить з того, що апелянт є працездатною особою, має задовільний стан здоров`я, не представив жодних даних про свої доходи,  в матеріалах справи відсутня інформація про наявність на утриманні відповідача інших дітей, що дає йому можливість матеріально утримувати дитину на рівні, вищому від ? частини заробітку щомісячно. Тому висновки суду про стягнення аліментів на рівні 1/3 частини доходів відповідача не суперечать обставинам справи та є вірними, оскільки в цілому з урахуванням такого розміру аліментів  для дитини забезпечуватиметься  гармонійний розвиток дитини і відповідач не довів, що такий розмір аліментів може бути надто обтяжливим для нього.
Розмір аліментів, визначений судом, відповідає критеріям розумності, достатності і відповідає інтересам дитини, при цьому не порушує прав та інтересів відповідача.
Відтак, враховуючи доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд, з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), вважає, що визначений судом розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, буде необхідним та достатнім для забезпечення розвитку дитини,  відповідає достатньому життєвому рівню самого платника аліментів і не суперечить вимогам Закону.
Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди з висновком суду стосовно установлення обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, їх правовою кваліфікацією, повно і всебічно встановив обставини справи та надав належну правову оцінку наявним у справі доказам і доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
При цьому, сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (ч.1ст.192 СК України).
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд 
                                                п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а  рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2024 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий                                                                                             І.О. Максюта
Судді:                                                                                                        І.В. Бойчук
                                                                                                                   Л.В. Василишин
Повний текст постанови складено  03 липня 2024 року.