ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2024 р.	Справа № 531/693/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
за участю: секретаря судового засідання Щурової К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 07.06.2024 (суддя: Попов М.С., м. Карлівка, Карлівський район, Полтавська область) по справі № 531/693/24
за позовом           ОСОБА_1  
до          Департаменту патрульної поліції України                  
про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Карлівського районного суду Полтавської області з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції (далі по тексту – відповідач, ДПП), в якому просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 1663207 від 15.03.2024, винесену інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону УПП в Сумській області старшим лейтенантом ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн. та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
В обґрунтування вимог адміністративного позову вказує на протиправність спірної постанови, так як ОСОБА_1 не мав умислу на порушення Правил дорожнього руху України. Зазначає, що перед приладом фіксації швидкості не було будь-яких дорожніх знаків, оскільки після початку війни в Україні демонтовані дорожні знаки, що позбавило його, як водія можливості дізнатися, чи їде він по трасі, чи в`їхав до населеного пункту, чи встановлені будь-які обмеження швидкості. Позивач зазначає, що при винесенні спірної постанови уповноваженою особою не було дотримано всіх вимог процесуального законодавства та не забезпечено реалізацію принципу обґрунтованості та вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень. Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що йому не було роз`яснено інспектором прав та обов`язків, передбачених ч.1 статті 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідно до вимог п. 4 розділу IV Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом №1376 від 06.11.2015 МВС України, що є суттєвим порушенням прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 07.06.2024 року по справі № 531/693/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 1663207 від 15.03.2024 року, винесену інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону УПП в Сумській області старшим лейтенантом ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн..
Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 07.06.2024 року по справі № 531/693/24 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку із необґрунтованістю та безпідставністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана постанова серії ЕНА № 1663207 від 15.03.2024, відповідно до вимог ст. 283 КУпАП, містить посилання на технічний засіб, яким здійснено фото- та відеозапис, як доказ вчинення адміністративного правопорушення, тобто доказ, на підставі якого прийнята постанова, що підтверджує скоєння позивачем правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП
Вказує, що обставини наявності чи відсутності дорожнього знаку «5.76» не дають права водію порушувати швидкісний режим руху. 
Разом з тим, зазначає, що дорожній знак 5.76, який інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) електронних засобів встановлений на автодорозі Н-12 «Суми - Полтава» км. 14, км. 17 з табличкою 7.2.1 «Зона дії 3 км», що підтверджується копією припису УПП в Сумській області ДПП № 183 від 08.11.2023 та копією листа Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Сумській області від 10.11.2023 за вих. № 03/1887 за підписом заступника начальника ОСОБА_3 , які наявні в матеріалах справи.
Вказує на помилковість доводів суду першої інстанції про порушення відповідачем порядку використання вимірювача швидкості, оскільки законодавство не містить імперативних приписів стосовно стаціонарного розміщення приладу LTI 20/20 TruCam II та здійснення фіксації таким приладом тільки в автоматичному режимі. Таким чином, вимірювання швидкості руху транспортного засобу під керуванням позивача було здійснено поліцейськими за допомогою приладу LTI 20/20 TruCam II (серійний номер ТС008384) відповідно до вимог ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію».
Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що 15.03.2024 о 12 год. 45 хв. інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону УПП в Сумській області старшим лейтенантом ОСОБА_2 відносно позивача винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №1663207 за ч. 4 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн.(а.с.12).
Згідно з оскаржуваною постановою, 15.03.2024 о 12 год. 45 хв., дорога Н-12, 18 км, водій керував ТЗ в населеному пункті, позначеному знаком 5.49 «Початок населеного пункту», зі швидкістю 107 км/год, чим перевищив встановлені обмеження швидкості руху на 57 км/год. Вимірювання швидкості руху здійснювалось приладом ТгuСаm ІІ LТІ 20/20 номер ТС008343, чим порушив п. 12.4 ПДР- порушення швидкісного режиму в населених пунктах, в результаті чого скоїв адміністративне правопорушення, за яке частиною 4 статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.
Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання її протиправною та скасування.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваної постанови.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з пунктами 8 та 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі по тексту - Закон №580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Поліція відповідно до покладених нею завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Статтею 52 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (далі по тексту - Закон №3353-XII) встановлено, що контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону №3353-XII, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
На виконання ч. 2 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту та до їх компетенції відповідно до підвідомчості відноситься ч. 4 ст. 122 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які. мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до пункту 1.9 Правил дорожнього руху України (далі по тексту ПДР України), особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п.12.9 «б» ПДР України, водіям забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, перевищення обмежень швидкості створює склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.4 ст.122 КУпАП.
У свою чергу, стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Наявність чи відсутність адміністративного правопорушення встановлюється уповноваженою особою на підставі доказів, перелік джерел яких наведено в ст.251 КУпАП.
Так, за приписами ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
У спірному випадку порушення зафіксовано не в автоматичному режимі, на підтвердження чого відповідачем надано відповідні докази, які свідчать про технічний засіб фіксації, місце фіксації та встановлену швидкість транспортного засобу.
В той же час, враховуючи підстави заявленого позову, відповідачем не було надано доказів того, що ділянка місцевості, на якій зафіксована швидкість транспортного засобу, була позначена дорожнім знаком, який інформує водіїв про початок населеного пункту. Тобто, доказів того, що водій був обізнаний про те, що він здійснює рух в межах населеного пункту, не надано.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити те, що водій повинен бути обізнаний про те, що він здійснює рух в межах населеного пункту. Для висновку про таку обізнаність обов`язковою умовою є те, що певна ділянка дороги має бути позначена дорожніми знаками, які інформують про початок та кінець населеного пункту. У спірному випадку доказів цьому на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 11.09.2024 відповідачем надано не було.
Отже, ненадання відповідачем доказів, які б свідчили про те, що частина дороги, на якій було зафіксовано швидкість транспортного засобу, була позначена дорожнім знаком як населений пункт, колегія суддів кваліфікує як недоведеність відповідачем правомірності оскаржуваного рішення, що є підставою для його скасування.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність прийняття рішення про задоволення адміністративного позову.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -     
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 07.06.2024 по справі № 531/693/24  залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ч.3 ст.272 Кодексу адміністративного судочинства України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова