КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 755/8371/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9899/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П. 
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
30 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                   головуючого  - Немировської О.В. 
                   суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.
                   секретар -  Черняк Д.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року, 
 
встановив:
у вересні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Також позивач просила зобов`язати відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації зняти його з реєстраційного обліку.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року позов було задоволено частково, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог було відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.
В судові засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 не з`явилась. Конверти з судовими повістками, направлені апеляційним судом за адресою зареєстрованого місця проживання позивача АДРЕСА_2 , повернулись до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Також апеляційним судом поштова кореспонденція у справі направлялась позивачу ОСОБА_1 за адресою електронної пошти, вказаної нею при звернені до суду з позовом. Заяви про зміну адреси для листування позивач не подавала.
З урахуванням положень п.3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 , який є її батьком, зареєстрований у вказаній квартирі, однак не проживає у ній понад рік, у зв`язку з чим позивач просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою. Також позивач просила зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в квартирі.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року позов було задоволено частково, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог було відмовлено.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Задовольняючи вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, останній не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, що підтверджено належними доказами. Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом було розглянуто справу за його відсутності на підставі доказів, які належним чином не підтверджують заявлені позивачем вимоги.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами.
Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (частина п`ята статті 4 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу (частина перша статті 240 ЦПК України).
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. 
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою (частини перша - третя статті 223 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Суд після відкриття судового засідання має надати оцінку усім відомим йому обставинам і причинам неявки учасників справи, відтак вирішити питання щодо наявності підстав для відкладення розгляду справи з дотриманням балансу процесуальних гарантій розумності строків розгляду справи судом та забезпечення прав особи на судовий захист і участь у своїй справі, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, рівності всіх учасників перед законом і судом. Подібні висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 грудня 2022 року у справі № 910/2116/21 (910/12050/21).
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) міститься правовий висновок, відповідно до якого тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи було проведено судом за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. При цьому ухвала про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви була направлена відповідачу за адресою його зареєстрованого місця проживання, однак конверт із поштовим відправленням повернувся до суду без вручення із відміткою «за закінченням терміну зберігання».
За таких обставин відсутні підстави вважати, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи судом, що позбавило його можливості надати до суду свої заперечення проти позовних вимог.
 В статті 263 ЦПК Українизакріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 289/2207/127 (провадження № 14-506цс19) вказано, що розгляд справи за відсутності учасника, щодо якого немає відомостей про його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, є порушенням статті 6 Конвенції щодо права особи на справедливий судовий розгляд та статей 8, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.
Зазначене  є порушенням права відповідача на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» та від 27 червня2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України»).
Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою  (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).  
Отже є слушними доводи апеляційної скарги, по те, що суд першої інстанції порушив право ОСОБА_2 бути обізнаним про розгляд справи, що є підставою для скасування рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом КМНО Авдієнко О.В., після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).
Відповідач ОСОБА_2 , який є батьком позивача та чоловіком ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті дружини. Також зі змісту заяви вбачається, що відповідач не претендував на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя (а.с.16).
З витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що станом на 07 вересня 2022 року у спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивача і відповідача (а.с.28).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відсутність члена сім`ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
На підтвердження того, що відповідач не проживає у спірний квартирі позивачем було надано до суду копію акту, складеного 14 вересня 2022 року ОСОБА_7 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , та ОСОБА_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_5 , про те, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: який проживає за адресою: АДРЕСА_6 з 2017 року по теперішній час.
Відповідно п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її життя. Вона охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v.the U.K.від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v.the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).
Як зазначив  Європейський суд з прав людини в правових позиціях, викладених у справах  «Powell and Royaner v.the U.K.» від 21.02.1990, Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 та «Gilow v. тhe U.K» від 24.11.1986, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути вселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає Україну в особі її державних органів зобов`язання вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири та і на наймача.
Пункт 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпаним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини.
Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що проживав у спірній квартирі, яка була ним із дружиною за час шлюбу. Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 він продовжив проживати в квартирі, а в літні місяці проживав на дачі в м. Києві(район Осокорки). Зазначав, що у 2022 році робив частковий ремонт у квартирі, здійснював заміну вікон.
За клопотанням відповідача в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції були допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є сусідами позивача та відповідача по будинку АДРЕСА_7 .
Свідок ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_8 , пояснив, що є сусідом сторін у справі, особисто з ними знайомий. Повідомив суду, що йому відомо про те, що відповідач проживав у спірній квартирі, влітку проживав на дачі. Зазначив, що навесні 2022 року зустрів відповідача у під`їзді спільного будинку, відповідач розповів йому про смерть дружини та про те, що робить ремонт у квартирі.
Свідок ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_9 , пояснив, що є сусідом сторін у справі, особисто з ними знайомий. Повідомив суду, що йому відомо про те, що відповідач проживає у квартирі взимку, а влітку проживає на дачі, він часто бачить відповідача у спільному будинку, позивача не зустрічає.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
В даному випадку наданий до суду першої інстанції акт про не проживання відповідача у спірній квартирі не узгоджується з показами свідків. Крім того, до суду апеляційної інстанції відповідачем було надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що ОСОБА_10 , яким в тому числі було складено акт про не проживання відповідача у спірній квартирі, є власником 1/8 частини квартири АДРЕСА_10 лише з 20 грудня 2022 року, що ставить під сумнів його  обізнаність про проживання або не проживання ОСОБА_2 в квартирі у спільному будинку.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження не проживання відповідача у спірній квартирі,а тому враховуючи предмет спору і те, що дана справа стосується права відповідача на житло, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, а рішення суду першої скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Крім того, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 488 грн. 60 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 05 серпня 2024 року. 
 
Головуючий                                                
 
Судді