10.09.24
22-ц/812/1303/24
Провадження № 22-ц/812/1303/24 Суддя першої інстанції Шикеря І.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
10 вересня 2024 року м. Миколаїв Справа № 484/765/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж. М.,
при секретарі судового засідання – Біляєвій В.М.,
без участі учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 червня 2024 року, повний текст якого складено 14 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шикері І.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири,
В С Т А Н О В И В:
09 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири.
Позов обґрунтовувала тим, що 07 жовтня 1997 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування квартири, розташованої по АДРЕСА_1 .
З моменту відчуження квартири ОСОБА_3 у ній не проживає та не проживав, утриманням та станом квартири не цікавиться. Майно за оспорюваний договором обдарованому не передавалось. 
Натомість позивачка постійно проживає у спірній квартирі, здійснює поточні ремонти, документи на квартиру та ключі перебувають у неї, усі договори з приводу надання комунальних послуг в сфері газопостачання, водопостачання, тощо, укладено безпосередньо із нею.
З огляду на таке вважає укладений з відповідачем правочин фіктивним, оскільки при його укладенні воля сторін не відповідала їх зовнішньому прояву та не передбачала реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, тобто на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій.
Посилаючись на викладене та як на підставу позову положення статті 234 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої по АДРЕСА_2 , який укладено 07 жовтня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений Першою первомайською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 1-3229.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 червня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору.
ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру та у подальшому право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в Первомайському МБТІ, а отже на виконання оспорюваного договору було передано зазначене вище майно, тому оспорюваний договір дарування не може бути кваліфікований як фіктивний.
Позивачкою не доведено своїх позовних вимог, що на момент вчинення оспорюваних правочинів договір дарування за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, а доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір є фіктивним позивачкою не надано, тому правових підстав для задоволення позову та визнання договору дарування квартири недійсним немає.
Не погодившись з рішення суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам не ґрунтуються на законі та не узгоджуються з матеріалами справи, оскільки відповідач з моменту відчуження по даний час в квартирі не проживав і не проживає, так як є громадянином російської федерації, де постійно мешкає і має громадянство тієї держави та не планував проживати в квартирі в якій не проживає й в теперішній час. Документи на квартиру та ключі відповідачу не передавались та весь час перебували і перебувають у позивачки, яка є єдиною користувачкою спірної квартири, єдина хто здійснює утримання та ремонт квартири з моменту укладення оспорюваного договору дарування. В квартирі значиться зареєстрованою лише вона. Договори з різними комунальними службами з приводу надання послуг в сфері газопостачання, водопостачання з домофонизації, технічного обслуговування обладнання (домофонів) укладаються з нею. ОСОБА_1 утриманням квартири не займається та її станом не цікавиться. Ремонти в квартирі за весь цей час здійснювала лише вона. Майно за оспорюваним договором обдарованому не передавалось. Позивачка весь час була зареєстрованою в спірній квартирі, з реєстрації місяця проживання в квартирі не знімалась, а також постійно мешкала та мешкає і на даний час в ній. Спірна квартира була і є єдиним житлом позивачки. Отже на виконання оспорюваного договору дарування факту передачі майна – спірної квартири не відбулося, так як договір носив фіктивний характер, оскільки обидві сторони правочину не вчинили необхідних дій, спрямованих на досягнення наслідків обумовлених в договорі. 
Місцевий суд встановив обставини справи, що мають значення для вирішення спору, але не дослідив належним чином докази, не визначився зі змістом спірних відносин та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, у зв`язку з чим незаконно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору дарування від 07 жовтня 1997 року, укладеного між сторонами, ОСОБА_1 подарувала, а обдарований - ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_3 .
Завідувачем Першої первомайської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 зазначено, що договір підписано сторонами в його присутності, особи сторін та їх дієздатність встановлено, також перевірено належність дарувальнику ОСОБА_1 на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований у зазначеній квартирі до 26 червня 1997 року та був знятий з реєстрації у зв`язку зі зміною місця проживання, яке за матеріалами справи невідомо.
05 березня 2002 року ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності за договором дарування в Первомайському МБТІ (реєстраційний номер 12527), підтвердивши, що він прийняв у дар квартиру за вказаним договором дарування.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
За приписами пункту 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Оскільки оспорюваний договір дарування квартири було укладено 07 жовтня 1997 року, спір щодо визнання зазначеного договору недійсним підлягає вирішенню відповідно до діючого законодавства, яке було чинним на момент його укладення, тобто ЦК Української РСР 1963 року.
З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
За змістом статті 4 ЦК Української РСР 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Статтею 41 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори).
Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (частина 2 статті 44 ЦК Української РСР 1963 року).
Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя.
Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР).
Відповідно до статті 58 ЦК Української PCP недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки.
За роз`ясненнями, що містяться у пункті 13 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3, мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу частини 1 статті 58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.
Мнима угода нікчемна, оскільки при її здійсненні відсутня головна ознака угоди - її спрямованість на виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Мнима угода може бути укладена в протизаконних цілях і без таких цілей, але в будь-якому випадку вона абсолютно недійсна, бо суб`єкти, що здійснюють її, не бажають і не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються угодами такого типу.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі частини 1 статті 58 ЦК Української РСР 1963 року повинна довести, що укладена угода була мнимою.
Аналогічну за своєю суттю конструкцію збережено в статтях 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України 2004 року.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J. K. AND OTHERS v. SWEDEN") зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, відповідно до вимог статей 77-78 ЦПК України встановив фактичні обставини справи, у сукупності проаналізував надані докази, дійшов правильного висновку, що позивачка усупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами існування підстав та обставин, передбачених статтями 48, 56 ЦК Української РСР 1963 року, для визнання недійсним договору дарування квартири, зокрема, свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину, що має істотне значення.
Так, оспорюваний правочин було укладено з дотримання норм законодавства, чинного на час його укладення. Оспорюваний договір було укладено у Першій первомайській держнотконторі завідуючим ОСОБА_4 у присутності обох сторін, які у подальшому підписали договір та яким було роз`яснено, що договір підлягає реєстрації у МБТІ м. Первомайську, що було зроблено в подальшому відповідачем, який зареєстрував своє право власності на подаровану квартиру. Позивачкою не було надано доказів на підтвердження фіктивності договору, а сам факт залишення позивачки проживати у подарованій квартирі, оформлення та сплата нею комунальних послуг не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює - на позивачку (статті 12, 81 ЦПК України) та зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу, якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
При цьому суд, застосувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачкою у справі, та принцип свободи договору, як загальні засади цивільного законодавства, належним чином визначивши і розподіливши тягар доказування у цій справі, врахував те, що з дати укладення оспорюваного договору дарування пройшло майже 27 років.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду ураховує, що неподання позивачкою належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачкою обставини ґрунтуються на припущеннях, на яких не може бути ухвалено судове рішення (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідні доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, а тому відхиляються апеляційним судом.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. Позивачка є інвалідом ІІ групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а тому такі судові витрати слід віднести за рахунок держави.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Явороська
Повний текст постанови складено 10 вересня 2024 року.