УХВАЛА
 
20 вересня 2024 року                  
м. Київ
 
справа № 946/4569/20
провадження № 61-12678ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                    Литвиненко І. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Воронков Володимир Олексійович, на постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя                     особа - Служба у справах дітей Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення та стягнення аліментів, 
 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 21 022,00 грн з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи від дня звернення до суду із позовом до досягнення дитиною повноліття; судові витрати, пов`язані із залученням перекладача.
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини. 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про припинення права на отримання аліментів з 01 квітня                 2021 року та стягнення з відповідачки аліментів на утримання сина                  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 500,00 грн щомісячно, починаючи від дня звернення до суду.
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 27 серпня                    2020 року, прийняв зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до                            ОСОБА_2 про участь батька у вихованні дитини, позовні вимоги об`єднав в одне провадження. Затвердив мирову угоду укладену між сторонами.
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 серпня 2020 року в частині затвердження мирової угоди скасовано, справу за позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у вихованні дитини направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 липня                  2023 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення та стягнення аліментів на неповнолітню дитину до спільного розгляду з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та зустрічною позовною заявою                     ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у вихованні дитини.
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 08 вересня                  2023 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у вихованні дитини залишив без розгляду.
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 29 січня                      2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 500,00 грн щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 28 липня 2020 року по 01 квітня 2021 року, а в подальшому з                       01 січня 2022 року до досягнення дитиною повноліття, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, судові витрати, пов`язані із залученням перекладача у розмірі 2 407,00 грн. Допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення та стягнення аліментів задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 500,00 грн щомісячно, починаючи з 23 листопада 2021 року по 31 грудня                  2021 року. В решті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовив. Допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Одеський апеляційний суд постановою від 12 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 ,  задовольнив частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня                     2024 року в частині позовних вимог за первісним позовом змінив, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 3 500,00 грн до 5 000,00 грн, та після слів «в подальшому» змінив дату «з 01 січня 2022 року», вказавши «з 25 квітня 2021 року».
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня                      2024 року в оскаржуваній частині позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення аліментів скасував та в цій частині ухвалив нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовив.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня                    2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору у розмірі                  113,50 грн скасував. 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня                     2024 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних із залученням перекладача змінив, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу з 10 000 грн до 15 000 грн, витрат пов`язаних із залученням перекладача з 2 407,00 грн до 3 448,10 грн.
Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 липня                    2023 року, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, залишив                   без змін. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. 
16 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Воронков В. О., через систему «Електронний суд», подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
17 вересня 2024 року до Верховного Суду надійшли заперечення представника ОСОБА_2 - адвоката Напрієнко М. В. щодо відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року.
Вивчивши касаційну скаргу, додані до неї матеріали та заперечення представника ОСОБА_2 - адвоката Напрієнко М. В., Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію                     «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року                                    № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України                    (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;                            в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Предметом первісного позову у цій справі є вимоги про стягнення аліментів, предметом зустрічного позову є припинення та стягнення аліментів, отже, справа, на судове рішення у якій подана касаційна скарга, є малозначною в силу закону.
У касаційній скарзі представник заявника посилається на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та вказує, що справа має виняткове значення для заявника.
Наведені доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
В оцінці доводів про винятковість значення справи для заявника Верховний Суд виходить з того, що оцінка наведених обставини здійснюється на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником, зокрема шляхом наведення заявником обґрунтованих об`єктивних обставини, які свідчитимуть про таку винятковість. Тобто, саме на заявника покладається обов`язок на власний розсуд здійснити належний виклад та обґрунтування обставин, які, на його думку, свідчать про виняткове значення для нього малозначної справи.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Верховний Суд, врахувавши предмет спору, правовідносини сторін та доводи заявника, викладені у касаційній скарзі, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів, що згідно статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції, не знаходить обставин, які б могли бути підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб                            (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою               ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Воронков Володимир Олексійович, на постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення та стягнення аліментів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
                                                                                                                           І. В. Литвиненко