ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 522/3282/19
провадження № 61-13648св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., 
Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Департамент міського господарства Одеської міської ради, Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11  березня 2020 року у складі судді Науменка А. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року в складі колегії суддів: Князюка О. В., Погорєлової С. О., Заїкіна А. П.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради (далі - Департаменту міського господарства), Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (далі - КП «Міське агентство з приватизації житла»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу та припинення права власності.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з четвертого травня 1982 року як член сім`ї наймача, проживала разом з наймачем та зареєструвала місце проживання у квартирі  АДРЕСА_1 за згодою наймача квартири (батька ОСОБА_4 ). 
04 січня 1985 року виконавчий комітет Приморської районної Ради народних депутатів прийняв рішення № 5 про переоформлення особистого рахунку з ім`я батька ОСОБА_4 на ім`я позивача ОСОБА_1 . На підставі цього виконавчий комітет Приморської районної Ради народних депутатів видав розпорядження від 16 січня 1985 року № 6 про відкриття особового рахунку ОСОБА_1 на займану нею площу, що складається з однієї кімнати за адресою: АДРЕСА_2 .
Після смерті батька позивач проживала в квартирі й ніколи не втрачала інтересу до цього житла, не відмовлялася від права проживання у спірній квартирі. З  червня 2018 року позивач тимчасово не проживала у вказаній квартирі, оскільки доглядала за своєю тіткою у зв`язку з її похилим віком та погіршенням стану здоров`я. 
Під час звернення до житлово-комунальної служби позивачу стало відомо, що квартира АДРЕСА_3 приватизована ОСОБА_2 . Так, розпорядженням органу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 20 січня 2000 року № 145092 вказану однокімнатну квартиру загальною площею 36,1 кв. м передано у власність ОСОБА_2 , на підставі чого йому видано свідоцтво про право власності на житло від  20 січня 2000  року №  НОМЕР_2.
У січні 2019 року позивач звернулася до КП «Міське агентство з приватизації житла» із запитом щодо здійснення приватизації зазначеної квартири, а також щодо підтвердження видання розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092 та свідоцтва про право власності на житло 20  січня 2000  року. Листом КП «Міське агентство з приватизації житла» від 23 січня 2019  року № 57/01-03 позивача повідомлено, що за даними комунального підприємства спірна квартира не приватизована, а свідоцтво про право власності від 20 січня 2000 року №  НОМЕР_2 та розпорядження Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 20 січня 2000  року не оформлялись та не видавались.
На переконання позивача, оскільки приватизація спірної квартири здійснена з порушенням її прав, норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оспорюване розпорядження, а також отримане ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру, підлягають визнанню недійсними. Враховуючи те, що ОСОБА_2 не набув у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру, договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю. та зареєстрований у реєстрі за 
№ 2-1484, також підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 216 ЦК України.
З огляду на викладене  ОСОБА_1 просила:
визнати недійсним з дати видання та скасувати розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092;
визнати недійсним з дати видання та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 20 січня 2000 року № НОМЕР_2, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_2 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1484;
припинити право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю. та зареєстрованого у реєстрі за № 2-1484.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22  червня 2023  року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним з дати видання та скасовано розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092.
Визнано недійсним з дати видання та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 20 січня 2000 року № НОМЕР_2, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_2 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1484.
Припинено право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю. та зареєстрованого у реєстрі за № 2-1484.
Суд першої інстанції, врахувавши подані сторонами докази, пояснення представника Департаменту міського господарства та КП «Міське агентство з приватизації житла», а також матеріали нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу від 18 вересня 2018 року, зробив висновок, що свідоцтво про право власності на житло від 20 січня 2000 року № НОМЕР_2, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , та розпорядження органу приватизації від 20  січня 2000 року № 1455092 є недійсними.
Суд першої інстанції вважав, що оскільки оспорюваними свідоцтвом та розпорядженням порушено права позивача на приватизацію житла, в якому вона проживає більше 37 років, які передбачені нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», то позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Суд також взяв до уваги те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не заперечували той факт, що ОСОБА_1 весь час була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому обставини тривалого не проживання позивача чи членів її родини у спірній квартирі не належать до предмету спору та доказування.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд вважав доведеними підстави звернення до суду ОСОБА_1 за захистом свого порушеного права на проживання у спірній квартирі.
Суд апеляційної інстанції також вказав, що за змістом відповіді КП «Міське агентство з приватизації житла» від 23 вересня 2019 року № 215-М/01.07 довідка від 12 вересня 2018 року № 352/18 ОСОБА_2 щодо квартири  АДРЕСА_1 підприємством не видавалась. Крім того, спірне розпорядження органу приватизації та свідоцтво на право власності, яке нібито видане ОСОБА_2 у 2000 році, оформлене на бланках з текстом російською мовою. Згідно з поясненнями представника КП «Міське агентство з приватизації житла» вказані документи оформлені на бланках старого зразку 1999 року та у 2000 році вже не видавалися.
Апеляційний суд зазначив, що після набуття чинності рішенням суду про скасування розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно спірна квартира відповідно до статті 9 ЖК Української РСР повинна перейти у власність територіальної громади м.  Білгород-Дністровська в особі Білгород-Дністровської міської ради, тому з позовом про витребування майна може звернутися територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У вересні 2023 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в  якій просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
відповідач двічі подавав до суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення іншої справи в порядку кримінального судочинства, а саме кримінального провадження від 05 лютого 2019 року №  12019160500000580, яке внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань слідчим Приморського ВП ГУ НП в Одеській області, за фактом шахрайського заволодіння спірним майном. Суд вказані клопотання проігнорував та належним чином не вирішив;
апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду;
суд першої інстанції провів підготовче засідання без участі всіх учасників справи, закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду без забезпечення можливості сторонам примиритись, в тому числі у спосіб проведення медіації;
у червні 2019 року головуючому судді Шкамерді К. С. було заявлено відвід на підставі норм статті 39 ЦПК України, що відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України є підставою для обов'язкового скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд;
позивач неправильно сформулювала позовні вимоги, тобто вона обрала неналежний спосіб захисту свого права, адже у позовній заяві ОСОБА_1 не просила витребувати спірне майно з незаконного володіння ОСОБА_3 . При цьому достатньо визнати незаконним перший правочин і витребувати майно від останнього набувача;
твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі до останнього часу спростовуються фотографіями цієї квартири, які зроблені у вересні 2018 року. Станом на вказану дату квартира знаходилась у незадовільному санітарному стані, без водо-, тепло- та газопостачання, а з 2013 року в спірній квартирі ніхто не проживав. У зв`язку із наявністю боргів зі сплати комунальних послуг, що підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 добровільно виїхала із вказаної квартири, а житлове приміщення було опечатано працівниками комунальних служб міста Одеси. На цей час борг ОСОБА_1 за комунальними платежами не погашений, вона ухиляється від його сплати, комунальні установи здійснюють її розшук;
суд першої інстанції не викликав свідків, які могли дати свідчення на користь  ОСОБА_3 , що є порушенням принципів доступу до правосуддя та змагальності, передбачених нормами ЦПК України.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2023 року в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про відстрочення сплати судового збору відмовлено, його касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11  березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22  червня 2023 року залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2023 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 522/3282/19 та витребувано справу із суду першої інстанції. 
У червні 2024 року матеріали цивільної справи № 522/3282/19 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 16 листопада 2023 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 755/17944/18, від 11 березня 2020 року у справі № 761/8849/19, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14; судове рішення також оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 23 жовтня 1974 року виконавчий комітет Приморської районної ради депутатів трудящих видав ОСОБА_4 контрольний талон до ордеру № 187 на вселення та проживання в житловому приміщенні (квартирі) АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) з четвертого травня 1982 року як член сім`ї наймача проживала разом з наймачем та зареєструвала місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 , за згодою наймача квартири, свого батька - ОСОБА_4 . При вселенні в квартиру будь-яка угода про порядок користування цим жилим приміщенням між позивачем і наймачем квартири не укладалася, що є доказом того, що вона вселилася і проживала в квартирі як член сім`ї і набула рівного з іншими членами сім`ї права користування зазначеною квартирою.
04 січня 1985 року виконавчий комітет Приморської районної Ради народних депутатів прийняв рішення № 5 про переоформлення особового рахунку з ОСОБА_4 на позивача ОСОБА_1 .
На підставі цього виконавчий комітет Приморської районної Ради народних депутатів видав розпорядження від 16 січня 1985 року № 6 про відкриття особового рахунку ОСОБА_1 на займану нею площу, що складається з однієї кімнати за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 наймач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до довідки про склад сім`ї від 01 лютого 2019 року № 154 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 відповідальний з 04 травня 1982 року; дочка ОСОБА_6 з 17 квітня 2002 року; син ОСОБА_7 з 28  червня 1988 року.
За змістом довідки від 12  вересня 2018 року № 352/18, яка видана на ім`я ОСОБА_2 - квартира ним приватизована.
18 вересня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1484.
Відповідно до архівної і комп`ютерної бази КП  «Міське агентство з приватизації житла» документи на приватизацію квартири АДРЕСА_1 не оформлювалися і свідоцтво про право власності за №  НОМЕР_2 не видавалося.
З листа КП «Міське агентство з приватизації житла» від 23 вересня 2019 року № 215-М/01.07 вбачається, що довідка від 12 вересня 2018 року № 352/18 ОСОБА_2 не видавалась.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020  року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю, зокрема, визнано недійсним з дати видання та скасовано розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092 та визнано недійсним з дати видання та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 20 січня 2000 року № НОМЕР_2, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_2 ;
ОСОБА_3 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог;
постановою Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023  року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року -  без змін.
аналіз аргументів апеляційної скарги свідчить, що ОСОБА_3 не навів переконливих доводів, яким чином судове рішення суду першої інстанції порушує його права та інтереси в частині визнання недійсним з дати видання та скасування розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092; визнання недійсним з дати видання та скасування свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 2000 року № НОМЕР_2, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_2 , за умови, що Департамент міського господарства, КП «Міське агентство з приватизації житла» та ОСОБА_2 не оскаржили рішення суду, тобто погодилися з ним у цій частині позовних вимог, заявлених до вказаних відповідачів. 
За таких обставин рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11  березня 2020 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22  червня 2023  року, в частині позовних вимог про визнання недійсним з дати видання та скасування розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092; визнання недійсним з дати видання та скасування свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 2000 року № НОМЕР_2, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_2 слід залишити без змін.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та припинення права власності
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05  вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18  вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №  569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02  липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі 
№ 337/3659/15-ц (провадження № 61-2512св18) вказано, що
«застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, висновки апеляційного суду про те, що позивач не наділений правом на оскарження спірного договору купівлі-продажу, оскільки не є стороною договору та власником спірної квартири, є помилковими, оскільки права на оспорення угоди має також і особа, яка не була стороною угоди, однак оспорюваною угодою порушуються її права та законні інтереси.
Враховуючи, що ОСОБА_2 не мав законних підстав для укладення спірного договору купівлі-продажу, і обставини незаконного набуття ним права власності на цю квартиру встановлені рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог зокрема: щодо скасування державної реєстрації на спірну квартиру, зобов`язання реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру; визнання ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення їх із спірної квартири; зобов`язання МКП «Основаніє» повернути спірну квартиру в територіальну громаду в особі Запорізької міської ради; зобов`язання Хортицького районного відділу у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області зареєструвати ОСОБА_1 у спірній квартирі; зобов`язання МКП «Основаніє» укласти з позивачем договір найму спірної квартири та зобов`язання районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради призначити ОСОБА_1 основним наймачем квартири, суд обґрунтовано виходив з того, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки порушене право позивача захищено судом шляхом визнання недійсним та скасуванням розпорядження органу приватизації районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 07 липня 2012 року № 486р; визнанням за ОСОБА_1 права користування спірною квартирою; визнанням недійсним та скасуванням свідоцтва про право на житло від 02 липня 2012 року № НОМЕР_3 та визнанням недійсним договору купівлі продажу від 17 вересня 2012 року».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
позивач звернулась до суду, крім іншого, з позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу та припинення права власності. Мотивувала свій позов тим, що з травня 1982 року вона як член сім`ї наймача, проживала разом з наймачем та зареєструвала місце проживання у спірній квартирі за згодою наймача квартири (батька). Надалі на її ім`я було переоформлено особовий рахунок на займану нею площу, що складається з однієї кімнати за адресою: АДРЕСА_2 . Після смерті батька позивач проживала в квартирі й ніколи не втрачала інтересу до цього житла, не відмовлялася від права проживання у спірній квартирі. З  червня 2018 року позивач тимчасово не проживала у вказаній квартирі, оскільки доглядала за своєю тіткою у зв`язку з її похилим віком та погіршенням стану здоров`я. Проте у подальшому позивачу стало відомо, що вказана вище спірна квартира приватизована ОСОБА_2 . Разом з цим з`ясовано, що необхідні для проведення процедури приватизації спірної квартири рішення не приймались та відповідні документи не видавались, зокрема розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092 та свідоцтво про право власності на житло 20 січня 2000  року;
суди виходили з того, що оспорюваними свідоцтвом про право на житло та розпорядженням порушено права позивача на приватизацію житла, які передбачені нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому подані сторонами докази, пояснення представника Департаменту міського господарства та КП «Міське агентство з приватизації житла», а також матеріали нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу від 18 вересня 2018 року, дають підстави для висновку про те, що свідоцтво про право власності на житло від 20 січня 2000 року № НОМЕР_2, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1  належить ОСОБА_2 , та розпорядження органу приватизації від 20  січня 2000 року № 1455092 є недійсними, оскільки такі документи оформлені на бланках старого зразка та взагалі відповідними органами не видавались. Суди також вважали недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , адже за його умовами відчужено майно, на яке у продавця право власності не виникло;
суди зробили правильний висновок, що оскільки ОСОБА_2 не мав законних підстав для укладення спірного договору купівлі-продажу, що підтверджується матеріалами справи, то наявні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1484;
разом з цим суди не врахували, що вимога про припинення права власності є неефективним способом захисту її права, оскільки порушене право позивача захищено судом шляхомзадоволення вимог про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, які у спірних правовідносинах є ефективним способом захисту. Тому у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про припинення права власності належало відмовити саме з цієї підстави.
За таких обставин суди зробили правильний висновок про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та помилково задовольнили вимогу про припинення права власності.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував клопотання про зупинення провадження у справі від 07 липня 2019 року та заяву про прийняття рішення судом від 15 січня 2020 року, які подавались  ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає таке.
У липні 2019 року до суду першої інстанції надійшло клопотання ОСОБА_3 , в якому він просив зупинити провадження у цій справі до вирішення іншої справи в порядку кримінального судочинства.
Аналіз матеріалів справи, в тому числі протоколів судового засідання від 31 жовтня 2019 року, від 12 грудня 2019 року, від 29 січня 2020 року, від 03  березня 2020 року та від 11 березня 2020 року не містять інформації щодо розгляду цих клопотань судом першої інстанції.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійсно не розглянув клопотання  ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі, проте це порушення норм процесуального права не вплинуло на результат вирішення цієї справи.
Аргумент касаційної скарги про те, що у червні 2019 року  ОСОБА_3 заявляв головуючому судді Шкамерді К. С. відвід на підставі норм статті 39 ЦПК України, що, на переконання відповідача, є підставою для обов'язкового скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України, необґрунтований. Сам факт заявлення відводу судді не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки відповідна заява була вирішена ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 13 та 14 червня 2024 року. Крім того, суддя Приморського районного суду м. Одеси Шкамерда К. С. не брала участі в ухваленні судом першої інстанції рішення по суті спору.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд вказав, що після набуття чинності рішенням суду про скасування розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно спірна квартира відповідно до статті 9 ЖК Української РСР повинна перейти у власність територіальної громади м. Білгород-Дністровська в особі Білгород-Дністровської міської ради.Та із позовом про витребування майна може звернутися територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради. 
Очевидно, що таке формулювання в частині зазначення «повинна перейти у власність територіальної громади м. Білгород-Дністровська в особі Білгород-Дністровської міської ради» містить описку, адже квартира знаходиться у м. Одеса, а територіальної громади м. Білгород-Дністровська в особі Білгород-Дністровської міської ради немає жодного відношення до спірного майна.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду частково прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири залишити без змін; рішення судів попередніх інстанцій в частині позовної вимоги про припинення права власності скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За подання касаційної скарги ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 4 917,76 грн. Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, рішення судів попередніх інстанцій скасовано в частині та ухвалено нове про відмову у задоволенні однієї позовної вимоги, то з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 229,44 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11  березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року в частині позовних вимог про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири залишити без змін.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11  березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року в частині позовної вимогипро припинення права власності скасувати.
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 1 229,44 грн.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11  березня 2020 року та постанова Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року в скасованій частині втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                   В. І. Крат
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко