Дата документу 19.06.2024 Справа № 331/4080/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 331/4080/22 Головуючий у І інстанції: Яцун О.О.
Провадження № 22-ц/807/799/24                                        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кухаря С.В.,
        Подліянової Г.С.,
секретар: Волчанова І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2023 року у справі за позовом   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання припинення зловживання цивільними правами та стягнення збитків,-
В С Т А Н О В И Л А:        

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який у подальшому уточнила, до ОСОБА_1 про стягнення про стягнення коштів.
В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 03 квітня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів. Стягнуто з відповідача на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 262068 грн та судовий збір у розмірі 2973,40 грн, а всього: 265041,40 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 06 серпня 2019 року і з того часу відповідач, маючи вищу юридичну освіту, здійснюючи з 2010 року адвокатську діяльність, достовірно знаючи про це судове рішення, в добровільному порядку його не виконав, а навпаки - протягом трьох років ухиляється від добровільного виконання рішення суду. Позивач отримала виконавчі листи у справі 06 серпня 2019 року та одразу передала їх на примусове виконання. 16 серпня 2019 року державний виконавець ухвалив постанову про відкриття виконавчого провадження, але станом на теперішній час рішення суду не виконано у повному обсязі, відповідач грошові кошти не повертає.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у сумі 121909,02 грн, яка складається з 98055,29 грн - індекс інфляції за період з 01.12.2019 до 01.12.2022, 23853,73 грн - 3 % річних за період з 01.12.2019 до 01.12.2022, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1219,09 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, який у подальшому уточнював, до ОСОБА_2 про зобов`язання припинення зловживання цивільними правами та стягнення збитків (матеріальної шкоди).
В обгрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 подала явно безпідставний позов з наміром безпідставного збагачення та завдання шкоди ОСОБА_1 , отримавши на підставі рішення суду та стягнення з нього додаткових коштів. Вважає, що позивач зловживає своїми правом у формі активної дії з використання авторитету судової влади та публічного примусу. Оскільки ОСОБА_2 просила суд стягнути з нього 117138,27 грн, ОСОБА_1 вважає цю суму прямою шкодою для себе.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд припинити зловживання ОСОБА_2 її цивільними правами з наміром завдати йому шкоду у вигляді стягнення з нього будь-яких грошових коштів в якості процентів, інфляційних втрат, 3 % річних, які мають походження чи правовий зв`язок з грошовими коштами за розпискою від 07 грудня 2011 року, виданою відповідачем на користь ОСОБА_2 , вимоги за якою є погашеними за рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 03.04.2019 у справі № 331/4725/18; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдані йому збитки (матеріальну шкоду через зловживання своїми цивільними правами) у розмірі 117138,27 грн. та всі судові витрати.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2023 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 121796,03 грн, судовий збір у розмірі 1217,96 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання припинення зловживання цивільними правами та стягнення збитків відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги його заяви про застосування строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 звернулась з позовом 04.11.2022, а судове рішення, за яким вона отримала право на стягнення коштів, набрало законної сили 04.05.2019, виконавче провадження було відкрите 16.08.2019, отже останнім днем звернення до суду з позовом позивач мала до 17.08.2022. Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції неправомірно не застосував у цій справі п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України» щодо звільнення від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також відсутності обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти доводів скарги, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. Крім того, ОСОБА_2 зазначила про орієнтовний розрахунок її витрат на правову допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 2000 грн.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 – адвокат Трачук Н.І. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2023 року – без змін.
Представник  ОСОБА_1 – адвокат Баришніков А.Г. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції, відмові в задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з положень статті 625 ЦК України, які поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на те, що судовим рішенням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті грошові кошти, які відповідач не сплатив у повному обсязі, вона має право вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, що є способами захисту її майнового права та інтересу.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що він не навів достатнього обґрунтування, а також не надав суду належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 відносно нього неправомірних дій, якими б могла бути завдана майнова шкода, а її звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів не може вважатися неправомірними діями, та не може слугувати підставою для відшкодування матеріальної шкоди.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року).
Згідно з ч.1, ч.2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК Українинарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц .
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 03 квітня 2019 року по справі № 331/4725/18 стягнуто з ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , безпідставно набуті кошти у розмірі 262068 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 2973 грн. 40 коп., а всього 265041 грн. 40 коп. (а.с.41-43 т.1).
Зазначене вище судове рішення набрало законної сили 06 серпня 2019 року (а.с.218).
Постановою державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Ружанської М.М. від 16 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом міста Запоріжжя 13 серпня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_1 на коритсь ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів у розмірі 262068 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 2973 грн. 40 коп., а всього 265041 грн. 40 коп. ( ВП № 59826968) (а.с.5 т.1).
Згідно з інформацією, наданою Олександрівським відділом державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м. Дніпро), у вищезазначеному виконавчому провадженні державним виконавцем стягнуто частково суму боргу у розмірі 1950 грн. 00 коп., станом на 14 грудня 2022 року залишок суми боргу складає 263785 грн. 93 коп. (а.с.39-40 т.1).
На підтвердження своїх позовних вимог позивач за період з 01 грудня 2019 року по 01 грудня 2022 року надала розрахунок 3 % річних, сума якої становить 23853 грн. 73 коп. (а.с.90-93 т.1), а також розрахунок заборгованості, враховуючи індекс інфляції, сума якої складає 98055 грн. 29 коп. (а.с.90-91 т.1).
ОСОБА_1 частково сплатив суму боргу, та станом на 14 грудня 2022 року сума боргу складала 263785,93 грн., що підтверджується листом начальника Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м. Дніпро) Чорноус В. від 14.12.2022 року, наданого відповідачем ОСОБА_1 разом із відзивом на позовну заяву (а.с.39-40).
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, правильно застосувавши наведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на стягнення передбачених статтею 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних витрат за період з 01 грудня 2019 року до 01 грудня 2022 року.
Сума 3 % річних та інфляційних витрат судом першої інстанції обчислена правильно, із наведенням відповідних розрахунків, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Доводи апеляційної скарги про те, що в силу п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на час дії воєнного стану ОСОБА_1 звільняється від наслідків прострочення виконання зобов`язання, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 розрахувала такі витрати за період з 01 грудня 2019 року до 01 грудня 2022 року, що не відноситься до періоду дії воєнного стану, крім того, така відповідальність нарахована ОСОБА_1 за невиконання судового рішення, що набрало законної сили, про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку 1212 ЦК України, а не за кредитним договором чи договором позики.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги в частині застосування строку позовної давності з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною                    у спорі, є підставою для відмови у позові.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі - Закон    № 540-ІХ), який набрав чинності 02 квітня 2020 року продовжено позовну давність на період карантину.
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту:
«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для застосування заяви відповідача про застосування строків позовної давності в цій справі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України,  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження   № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18)(офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf ).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).
Оцінюючи докази понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, суд першої інстанції правильно взяв до уваги копію ордера про надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1103939 від 22.11.2022 (а.с.22), договір про надання правничої допомоги та представництво від 10.10.2022 (а.с.23), в п. 3 якого сторони погодили вартість послуг адвоката в розмірі 2000 грн за одну годину роботи на складання документів, участі в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, під час ознайомлення з матеріалами справи, ознайомлення з позовною заявою, поданими позивачем документами; квитанцію № 355616 від 16.06.2023 (а.с.222-223), в яких зазначено умови, обсяг і вартість адвокатських послуг.
Крім того, суд врахував клопотання позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, а є неспівмірність, завищений розмір витрат на правову допомогу, що не відповідає складності справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг послугувало підставою для зменшення судом першої інстанції стягнутих витрат на правову допомогу з 1000 грн, як того просила позивач, до 4000 грн.
З огляду на вищевикладене, враховуючи подання у справі кількох уточнених позовних заяв, відзиву на зустрічний позов, участь адвоката у судових засіданнях в судів першої інстанції, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правову допомогу.
Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи заперечення відповідача проти розміру витрат на правову допомогу, сплачених позивачем, колегія суддів вважає, що сума стягнутого судом першої інстанції відшкодування на правову допомогу в 4000 грн повною мірою відповідає принципам розумності та співмірності, забезпечує баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідає принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.
Хоч апеляційна скарга не містить доводів щодо неправомірності оскаржуваного судового рішення в частині вирішення зустрічного позову, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в його задоволенні, оскільки звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів не може вважатися неправомірними діями, і жодним чином не може слугувати підставою для відшкодування матеріальної шкоди, заявленої ОСОБА_1 в сумі, що дзеркально відповідна ціні заявленого первісного позову.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи ОСОБА_1 та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2023 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2023 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 01 липня 2024 року.

Головуючий: 

Судді: