ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 серпня 2024 року
 
м. Київ
справа № 484/281/20
провадження № 51-1586 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції)                    ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за  №  12019150110002619 від 12 грудня 2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт  Побузьке Голованівського району Кіровоградської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексуУкраїни(далі - КК України).
Змістсудовихрішеньівстановленісудамипершоїтаапеляційноїінстанційобставини
За вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від  23  листопада 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та  призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На  підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначено остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Голованівського районного суду Кіровоградської  області від 30 березня 2018 року у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.
Відповідно до обставин, детально викладених у вироку суду, 11 грудня 2019 року близько 03:00 ОСОБА_7 прийшов до квартири АДРЕСА_2 , в якій проживає  ОСОБА_8 , та побачив, що вхідні двері квартири не зачинені на замок. Подзвонивши в дзвінок квартири, переконався, що господарів або інших осіб у  квартирі немає, а також у тому, що за його діями ніхто не спостерігає і не може перешкодити їх вчиненню. ОСОБА_7 зайшов до середини приміщення квартири та розуміючи протиправний характер своїх дій з корисливою метою на  ліжку виявив гриль «Тефаль GC706D34», вартістю 2500 грн, та в кутку кімнати праску «Тефаль FV3925», бувшу у використанні, вартістю 500 грн., які викрав. З  викраденим майном ОСОБА_7 вийшов з квартири та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, внаслідок чого своїми умисними  діями  спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальний збиток на суму 3000 грн.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 21 грудня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 залишив без задоволення,  а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від  23  листопада 2020 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.
Вимогитаузагальненідоводиособи, якаподалакасаційнускаргу
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення  вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати оскаржувані судові рішення і  призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:
•        винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не підтверджується наявними у справі доказами. Звертає увагу, що витяг з ЄРДР та протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення не є процесуальним джерелом доказів;
•         у протоколі огляду місця події від 12 грудня 2019 року не зазначено конкретне місце де було вилучено фрагмент паперу зі слідом взуття;
•        відповідь ТОВ «Інтер-Ріелті» від 16 грудня 2019 року щодо закладеного ОСОБА_7 майна є недопустимим доказом, вказане майно не було ідентифіковане;
•        також стороною обвинувачення не було доведено, яким чином здійснювалась оцінка майна, оскільки на момент її проведення в оцінювача фактично не було об`єкту оцінки. Зауважує, що розмір завданої шкоди необхідно було визначати шляхом проведення експертизи вартості викраденого майна;
•        місцевий суд не надав стороні захисту достатньо часу для підготовки до  судових дебатів, чим порушив право ОСОБА_7 на захист;
•        вирок суду першої інстанції проголошувався за відсутності ОСОБА_7 . Останньому, відповідно також не роз`яснювався зміст цього рішення, порядок і строк його оскарження та інші права; 
•        суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання  про повторне дослідження доказів і не навів мотивів прийнятого рішення;
•        вирок та ухвала апеляційного суду не відповідають вимогам ст. 370 КПК України.
Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження не надходило.
Позиціїучасниківсудовогопровадження
Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив судові рішення залишити без зміни.
Захисник ОСОБА_6 просив задовольнити касаційну скаргу та скасувати судові рішення. 
Інших учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися, заяв про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду не надходило.
МотивиСуду
Заслухавшидоповідьсудді, обговорившидоводи, наведенівкасаційнійскарзі, перевірившиматеріаликримінальногопровадження, колегіясуддівдійшлатакихвисновків.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни  судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог  кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону  України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того  чи  іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, суди дійшли висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Так, суди обґрунтували висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції повідомила, що проживає у будинку АДРЕСА_2 та неодноразово бачила обвинуваченого, який сидів на лавці в них у дворі, разом з ним була дівчина; даними протоколу огляду місця події від  12 грудня 2019 року зі схемою, відповідно до якого проведено огляд приміщення квартири АДРЕСА_2 , під час якого виявлено два фрагменти паперу із слідом взуття; висновком експерта № 914 від 23 грудня 2019 року слід низу підошви взуття з розміром 109?80 мм виявлений на фрагменті картону, вилученому в ході огляду місця події 12 грудня 2019 року, залишений низом підошви кросівка на ліву ногу, добровільно виданого 14 грудня 2019 року ОСОБА_7 ; відповіддю ПТ  «Ломбард Донкредит Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і  Компанія», наданою на запит слідчого від 16 грудня 2019 року, відповідно до  якої ОСОБА_7 при отриманні фінансового кредиту у ломбардному відділенні Товариства закладав у якості заставного майна електрогриль «Тефаль»; відповіддю ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і Компанія», наданою на запит слідчого від 19 грудня 2019 року, відповідно до якої ОСОБА_7 у період часу з 10 грудня 2019 року отримував у Товариства фінансові кредити під заставу техніки; витягом з облікової та реєструючої системи товариства, відповідно до якого ОСОБА_7 11 грудня 2019 року в  якості застави здав електрогриль «Тефаль» та праску «Тефаль»; довідкою ФОП ОСОБА_11 , відповідно до якої станом на грудень 2019 року вартість електрогриль «Тефаль» становить 2500 грн, а праски «Тефаль» - 500 грн.
 
Щодо доводів касаційної скарги захисника, що витяг з ЄРДР від 12 грудня 2019  року, протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 12 грудня 2019 року та протокол огляду місця події від  12  грудня 2019 року не підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення
Відповідно до ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити  такі питання, зокрема: 1) чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; 2) чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; 3) чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Процесуальні рішення, такі як постанови і доручення, ухвалені під час досудового розслідування, судові рішення, витяги з ЄРДР (клопотання, заяви, скарги тощо) не можуть оцінюватися з точки зору їх допустимості, оскільки не є доказами у  розумінні положень ст. 84 КПК України.
Дійсно, постановляючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції в  обґрунтування свого рішення послався, зокрема, на дані витягу з ЄРДР від  12  грудня 2019 року за ч. 3 ст. 185 КК України та протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12 грудня 2019 року, відповідно до яких потерпіла ОСОБА_8 повідомила про те, що в період часу з 10 грудня 2019 року по 12  грудня 2019 року з  приміщення її квартири АДРЕСА_2 невідомі особи таємно викрали належне їй майно, у тому числі аерогріль марки «Тефаль».
Проте варто зауважити, що вказані процесуальні рішення були оцінені судами не як самостійні докази, а з огляду на допустимість слідчих дій проведених на їх підставі. З урахуванням викладеного, зазначення процесуальних рішень у  переліку доказів не свідчить про істотне порушення вимог кримінального закону, що давало б підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.
У зв`язку з цим доводи захисника у цій частині не можна вважати слушними.
Крім того, як правильно зазначив апеляційний суд, огляд місця події від 12 грудня 2019 року, в ході якого було виявлено та надалі вилучено фрагмент паперу зі слідом взуття, проводився у квартирі АДРЕСА_2 (у якій проживає потерпіла) (а. с. 54 - 65, т. 2), отже доводи сторони захисту про те, що у протоколі вказаної слідчої дії не зазначено конкретне місце де було виявлено та вилучено вказаний фрагмент взуття також не заслуговують на увагу.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що відповідь ТОВ «Інтер-Ріелті» від 16 грудня 2019 року з приводу закладеного ОСОБА_7 майна є  недопустимим доказом; що на момент проведення оцінки майна таке майно фактично було відсутнє; розмір завданої шкоди необхідно було визначати шляхом проведення експертизи
Свої доводи захисник обґрунтовує, зокрема, тим, що на день надання відповіді ТОВ «Інтер-Ріелті» електрогриль та праска, відповідно до приписів ст. 968  Цивільного кодексу України, повинні були знаходитися в цьому Товаристві. Слідчий мав змогу в порядку, визначеному КПК України, отримати доступ до вказаного майна, а за необхідності вилучити його, що надало б  можливість ідентифікувати це майно. На думку захисника, такі обставини зумовлюють недопустимість вказаного доказу.
Так, судами встановлено, що відповідно до листів Повного товариства «Ломбард  Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» №6960 від 16 грудня 2019 року та  №  7065  від 19 грудня 2019 року, ОСОБА_7 11 грудня 2019 року в якості застави здав у Ломбард електрогриль «Тефаль GC706D34» та праску «Тефаль FV3925», але  у  зв`язку із закінченням строку звернення кредиту та невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо його погашення, Товариство набуло право стягнення шляхом відступлення предмету застави та права вимоги третім особам, тому місце знаходження предмету застави на цей час Товариству не відоме.
Приписами статей 86, 87 КПК України визначено критерії недопустимості доказів.
Так, положеннями ст. 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та  свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК України).
Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в  можливостях їх ефективного використання.
Крім того, відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Отже, орган досудового розслідування самостійно визначає обсяг проведення необхідних слідчих дій.
Водночас у касаційній скарзі захисник не наводить жодних очевидних та об`єктивних даних про неналежне виконання органом досудового розслідування своїх обов`язків, які б вплинули на допустимість доказів. 
З огляду на викладене, суди дійшли правильного висновку про допустимість вказаних доказів в розумінні статей 86, 87 КПК України.
Тож доводи касаційної скарги захисника в цій частині також не заслуговують на увагу.
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України (у редакції, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення) слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням.
Проте, в окремих кримінальних провадженнях для встановлення розміру  матеріальних збитків не потрібні наукові, технічні або інші спеціальні  знання, а  достатньо загальновідомих і загальнодоступних знань для  оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування, про  найменування викраденого товару та його вартості.
Так згідно з позицією, викладеною в постанові Об`єднаної Палати Касаційного  кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року (справа №  420/1667/18, провадження № 51-10433кмо18), імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків завданих кримінальним правопорушенням має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а  достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.
Водночас судами встановлено, що на підтвердження вартості викраденого майна в матеріалах провадження міститься довідка ФОП ОСОБА_11 про те, що  станом на грудень 2019 року електрогриль «Тефаль GC706D34» коштує 2500  грн та праска «Тефаль FV3925» - 500 грн. 
Встановлюючи розмір завданої матеріальної шкоди суд першої інстанції керувався вказаною довідкою ФОП ОСОБА_11 , що дає можливість  встановити роздрібну ціну викраденого майна на момент вчинення кримінального правопорушення без проведення відповідної експертизи.
Крім того, як вже зазначалося вище, судами враховано, що викрадене вказане майно було реалізовано Товариством.
Отже доводи захисника в цій частині Суд вважає безпідставними.
Щодо доводів захисника про те, що вирок суду першої інстанції проголошувався без присутності ОСОБА_7 , якому не роз`яснювався зміст рішення, порядок і строк його оскарження, право ознайомитися із журналом судового засідання та подати на нього письмові зауваження, а також те, що суд першої інстанції не надав засудженому достатньо часу для підготовки до судових дебатів, чим порушив право останнього на захист
Так, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право обвинуваченого мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту.
Водночас забезпечення такого права має узгоджуватися з дотриманням чіткого балансу з розумністю строків судового розгляду.
Крім того, під час забезпечення права мати достатній час та можливості для  підготовки до захисту слід враховувати й низку умов, зокрема: характер справи, її складність, стадію, на якій знаходиться кримінальне провадження,  класифікацію кримінального правопорушення, завантаженість захисників та інші.
Із системного аналізу параграфу 3 глави 28 КПК України (Процедура судового розгляду) слідує, що судові дебати - це обов`язкова частина стадії судового розгляду, в якій виступають його учасники з аналізом доказів, які були досліджені в судовому розгляді, та пропозиціями про вирішення кримінального провадження.
Відповідно до ст. 363 КПК України після закінчення з`ясування обставин та  перевірки їх доказами суд переходить до судових дебатів.
З журналу та технічного запису судового засідання від 19 листопада 2020 року вбачається, що після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами,  обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 повідомили суду про відсутність у них клопотань та можливість переходу до стадії судових дебатів. Надалі після виступу прокурора в судових дебатах, обвинувачений заявив клопотання про надання йому часу для підготовки до судових дебатів. 
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, протягом усього судового розгляду ОСОБА_7 надавалась кваліфікована правова допомога  захисником ОСОБА_9 , кримінальне провадження одноепізодне, яке в  суді першої інстанції розглядалось більше пів року, а тому ОСОБА_7 мав достатньо часу і можливостей належним чином підготуватись до судових дебатів.
Більш того, вказаним журналом судового засідання та технічним записом підтверджується, що суд надав стороні захисту 30 хвилин для підготовки до судових дебатів, оголосивши перерву.
Надалі місцевий суд неодноразово надавав можливість обвинуваченому виступити в судових дебатах, проте останній фактично таким правом не скористався, після чого суд надав  слово його захиснику, який в повному обсязі виклав позицію сторони захисту. 
З огляду на викладене Суд констатує відсутність порушень права ОСОБА_7 на захист.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що місцевий суд організував доставку ОСОБА_7 , який тримався під вартою, на оголошення повного тексту вироку, яке було призначено на 23  листопада 2020 року о 09:00.
При цьому, факт проголошення повного тексту вироку місцевого суду учасниками провадження не заперечується.
Водночас апеляційний суд зазначив, що як вбачається з довідки секретаря судового засідання від 23 листопада 2020 року, проголошення вироку місцевого суду стосовно ОСОБА_7 не фіксувалося технічними засобами з технічних причин. Матеріалами справи підтверджується, що  23  листопада 2020 року копії вироку вручено всім учасникам процесу (а. с. 116, 117, 118), проте ОСОБА_7 відмовився від отримання копії вироку, про що 23 листопада 2020 року складено відповідний акт (т. 2 а. с. 119).
Варто зауважити, що для вирішення питання про те, наскільки те чи інше процесуальне рішення суду першої інстанції істотно позначилося на праві сторони ефективно відстоювати свою позицію, необхідно розглядати судовий процес в  цілому. Недоліки, допущені на попередній стадії провадження, можуть бути виправлені на наступній його стадії. 
Верховний Суд звертає увагу, що ОСОБА_7 був представлений професійним захисником, який ефективно здійснював захист останнього, зокрема, шляхом подання апеляційної скарги на вирок місцевого суду.
Отже, сторона захисту мала всі можливості для наведення у своїй апеляційній скарзі аргументів, які вона ймовірно не висловила в суді першої інстанції. Як свідчить ухвала апеляційного суду, ці доводи були представлені в апеляційній інстанції та були розглянуті цим судом, який надав на них вичерпні відповіді.
Тож доводи касаційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.
 
Щодо доводів касаційної скарги захисника, що суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання щодо дослідження доказів
Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і  однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
Водночас апеляційний суд зазначив, що судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 проведено з дотриманням норм КПК України, місцевий суд дослідив у повному об`ємі та без порушень і дав оцінку як окремо кожному доказу, так і усім зібраним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності та взаємозв`язку щодо їх допустимості, достатності та достовірності, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів.
При цьому апеляційний суд погодився з наданою оцінкою доказам та з  висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цього суду не було.
Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.
Тож доводи захисника у цій частині є необґрунтованими.
Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_6 висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433  КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84 - 86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.  185 КК України.
З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованими, законними та обґрунтованими.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судами під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону або закону України про кримінальну відповідальність, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість прийнятих рішень.
Враховуючи те, що в ході касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених судових рішень, касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:
Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від  23  листопада 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6  - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є  остаточною та  оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3