Ухвала
 
12 серпня 2024 року
м. Київ
 
справа № 552/6075/21
провадження № 61-9014 ск 24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Ситнік О. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 26 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про виділ в окрему одиницю частини нерухомого майна, визначення порядку користування земельною ділянкою і зустрічним позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну ідеальних часток співвласників, виділ в окрему одиницю частини нерухомого майна, визначення порядку користування земельною ділянкою,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.       У листопаді 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду із вказаним позовом, у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила: 1) виділити їй 7/10 частин житлового будинку літ. А-1, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в складі приміщень: веранда 2-1 пл. 10,7 кв.м., кухня 2-2 пл.7,0 кв.м., кімната 2-3 пл.18,2 кв.м., кімната 2-4 пл.11,9 кв.м., санвузол 2-5 пл.3,9 кв.м., тамбур II пл.3,1 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами: сарай літ.«Б», сарай літ.«В», сарай літ.«Г», навіс літ.«Д», погреб вхідний літ.«Е», огорожа №3, водопровід №2, огорожа №5, ворота №4, в натурі, у самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна; 2) визнати за нею право власності на виділене майно як на самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна; 3) право спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , припинити; 4) визначити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 2 018 кв.м між нею та відповідачем відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи.
 
2.       У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним зустрічним позовом, у якому просив: 1) ухвалити рішення, яким привести у відповідність ідеальні частки до реальних, змінивши розмір частки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на відповідну частку; 2) виділити йому в натурі в окрему одиницю, частину житлового будинку літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,1 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м., допоміжна 22,6 кв.м., яка складається з: тамбур 1-1 пл. 4,1 кв.м., передпокій 1- 2 пл. 7,7 кв.м., кухня 1-3 пл. 7,1 кв.м., санвузол 1-4 пл. 3,7 кв.м., кімната 1-5 пл. 9,5 кв.м., кімната 1-6 пл. 20,0 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами; 3) визнати за ним право власності на окремий об`єкт нерухомого майна; 4) припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 5) визначити порядок користування земельною ділянкою площею 2 018 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відповідно до реальних часток співвласників житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно висновку судової земельно-технічної експертизи. 
 
3.       Київський районний суд міста Полтави рішенням від 26 жовтня 2023 року відмовив за недоведеністю у задоволенні обох позовів.
 
4.       Полтавський апеляційний суд постановою від 20 травня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і адвоката Гайтоти І. М., представника ОСОБА_2 , залишив без задоволення. Рішення Київського районного суду міста Полтави від 26 жовтня 2023 року і ухвалу Київського районного суду міста Полтави від 26 жовтня 2023 року залишив без змін. 
 
5.       У червні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 26 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2024 року, у якій скаржниця просить скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 26 жовтня 2023 року в частині відмови в задоволенні її позову, скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов. 
 
6.       Заявниця вказує на те, що судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень були застосовані норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц, від 28 березня 2023 року у справі № 500/3987/16-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17. 
 
7.       Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржниця вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій винесені оскаржувані рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 є незаконними, такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права, винесені без всебічного повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
 
8.       Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.
 
9.       Частинами першою та другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
10.   Відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
11.   Також відповідно до положень статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
12.   Згідно із частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
13.   Згідно із положенням статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
14. Статтею 357 ЦК України, якою регулюється визначення часток у праві спільної часткової власності, передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
 
15. Частинами першою та третьою статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
 
16. Згідно із вимогами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
 
17.   Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
18.   Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь?які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
19.   Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
20.   Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Полтавської міської Ради депутатів трудящих від 26 грудня 1955 року №706 «Про затвердження матеріалів обміру кварталів №№ 254, 254а, 283, 283а, 428, 460а, 460, 467, 475, 482, 531, 569а, 582,585, 590, 603, 609, 610, 622, 647, 652, 645, 656а, 658, 659, 664, 682, 683, 700» за адресою: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки становить 2 018 кв.м.
 
21.   Згідно даних технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою:   АДРЕСА_1 , виготовленого Полтавським БТІ станом на 08 грудня 1982 року, площа земельної ділянки 2 018 кв.м. 
 
22.   Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 28 грудня 1982 року державним нотаріусом Другої Полтавської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 продав, а    ОСОБА_4  купив 7/10 часток жилого будинку з часткою надвірних будівель, що знаходиться у    АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 2 018 кв.м. На даній земельній ділянці знаходяться: один жилий будинок літ А-1 загальною жилою площею 47,0 кв. м., сарай літ. «Б», сарай-прибудова літ. «В», сарай прибудова літ. «Г», погріб літ. «Е», уборна літ. «Ж», сарай-прибудова літ. «З», огорожа №1, водопровід №2.
 
23.   Відповідно до договору дарування, посвідченого 13 травня 2004 року,  ОСОБА_5 безоплатно передав у власність, а  ОСОБА_1  прийняла у приватну, спільну часткову власність 7/10 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У договорі зазначено, що об`єкт нерухомого майна в цілому складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 54,6 м.кв., житловою площею 30,2 м.кв. і надвірних будівель та споруд: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», погріб вхідний літ. «Е», погріб вхідний літ. «М», огорожа №1 і №3, водопровід №2.
 
24.   Отже судами встановлено, що з грудня 1982 року по травень 2004 року загальна площа будинку «А-1» збільшилася з 47,0 м.кв. до 54,6 м.кв.
 
25.   Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» станом на 24 січня 2014 року, площа земельної ділянки становить 2 322 кв.м.
 
26.   Згідно довідки, виданої 07 лютого 2014 року Комунальним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», після обстеження на місці 24 січня 2014 року та проведення комплексу робіт встановлено, що домоволодіння в АДРЕСА_1 дійсно відповідає наступним характеристикам: житловий будинок А-1 пл. 52,1 кв.м., житлова прибудова «А»-1» пл.. 54,6 кв.м., сарай «Б», сарай «В», сарай «Г», навіс «Д», погріб вхідний «Е», літня кухня «И»», сарай «Л», погріб вхідний «М», навіс «М», огорожа №1, огорожа №3, водопровід №2, в тому числі побудовано самочинно: житлова прибудова «А «-1», тамбур «а4», літня кухня «И», сарай «Л».
 
27.   Згідно даних технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок у АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_6 станом на 31 січня 2019 року, площа земельної ділянки становить 2 322 кв.м.
 
28.   Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 21 лютого 2019 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіною О. В., спадкоємцем майна ОСОБА_7 є його брат ОСОБА_8 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 3/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
 
29.   Вищевказаний житловий будинок відповідає наступним характеристикам: житловий будинок загальною площею 106,3 кв.м., житловою площею 59,3 кв. м., сарай Б, сарай В, сарай Г, навіс Д, погріб вхідний Е, літня кухня И, сарай Л, погреб вхідний М, навіс Н, огорожа №1, огорожа №3.
 
30.   Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 05 квітня 2019 року, ОСОБА_8 продав, а  ОСОБА_2  прийняв у власність за плату 3/10 частини житлового будинку з відповідною частиною належних до нього господарських будівель і споруд, розташований на земельній ділянці державної власності, норма користування якої не визначена.
 
31.   Житловий будинок у АДРЕСА_1 в цілому складається: житловий будинок А-1 загальною площею 106,3 кв.м., житловою 59,3 кв.м., сарай Б, сарай В, сарай Г, навіс Д, погріб вхідний Е, літня кухня И, сарай Л, погріб вхідний М, навіс Н, огорожа №1, №3.
 
32.   Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_9 станом на 16 вересня 2021 року, площа земельної ділянки становить 2 364 кв.м.
 
33.   Відмовляючи в задоволенні обох позовів, суд першої інстанції виходив з того, що розмір часток співвласників змінювався у зв`язку з здійсненням ними добудов та поліпшень своїх частин будинковолодіння, в тому числі за рахунок самочинного будівництва. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що такі поліпшення та добудови співвласниками здійснювались спільно або за згодою іншого співвласника, тому такі добудови та прибудови не впливають на розмір їх часток у праві спільної часткової власності та не можуть бути підставою для зміни розміру часток співвласників. Земельна ділянка за період часу з 08 грудня 1982 року до 16 вересня 2021 року зазнала значних змін по конфігурації, розмірам меж та площі. Відповідно даних технічних паспортів площа земельної ділянки збільшилась на 364 кв.м. Проте в матеріалах справи відсутні документи про зміну розміру площі, розмірів меж земельної ділянки, а саме рішення виконкому про збільшення площі земельної ділянки площею 2 018 кв.м.
 
34. Верховний Суд у своїй постанові від 16 липня 2018 року у справі № 2 -3630/12 (провадження № 61-14571св18) зазначив, що ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України, право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
 
35. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.
 
36. У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
 
37. За таких обставин, суди першої й апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що оскільки об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності (стаття 376 ЦК України), то до їх узаконення вони не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статтей 364, 367 ЦК України. Тому відсутні підстави для задоволення позову та виділу в натурі частки спірного будинку та встановлення порядку користування спірними земельними ділянками. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 вересня 2015 року №6-286цс15..
 
38.   Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що наявність у складі спірної садиби самочинних споруд унеможливлює її поділ (виділ часток). А також запропонований експертами варіант користування земельною ділянкою площею 2018 м.кв. є умовним, оскільки ставиться у залежність від вжиття ОСОБА_2 заходів із узаконення земельної ділянки площею 170 м.кв., якою він користується без правових підстав.
 
39. Щодо доводів касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень були застосовані норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц, від 28 березня 2023 року у справі № 500/3987/16-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Верховний Суд зазначає таке.
 
40. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
 
41. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
 
42. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.
 
43. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).
 
44. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
 
45. Твердження скаржниці про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц, від 28 березня 2023 року у справі № 500/3987/16-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, колегія суддів відхиляє, оскільки вважає їх нерелевантними до правовідносин у цій справі, оскільки вони ухвалені за інших фактичних обставин та сформовані при різному правовому регулюванні, і скаржниця не довела у касаційній скарзі подібність правовідносин у справах. 
 
46. Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
47. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 26 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про виділ в окрему одиницю частини нерухомого майна, визначення порядку користування земельною ділянкою і зустрічним позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну ідеальних часток співвласників, виділ в окрему одиницю частини нерухомого майна, визначення порядку користування земельною ділянкою.
 
2.       Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                       В. В. Пророк
 
В. М. Ігнатенко
 
О. М. Ситнік