ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 297/377/18 
провадження № 61-7792св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Пророка В. В., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 , 
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Берегівського відділу державної виконавчої служби у Берегівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) Ветров Олег Михайлович, 
заінтересована особа (боржник) - Державне підприємство «Берегівське лісове господарство»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2022 року, постановлену у складі судді Гецко Ю. Ю., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 6 квітня 2023 року, прийняту колегією у складі суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив: визнати незаконними дії та бездіяльність головного державного виконавця Берегівського відділу державної виконавчої служби у Берегівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) (далі - Берегівський ВДВС) Ветрова О. М.; визнати незаконним і скасувати повідомлення від 24 жовтня 2022 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа № 297/377/18, виданого 9 серпня 2022 року Берегівським районним судом Закарпатської області на виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року про поновлення його ( ОСОБА_1 ) на посаді головного економіста відділу економіки, обліку та звітності Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» (далі - ДП «Берегівське ЛГ») з 30 січня 2018 року. 
Скарга мотивована тим, що державний виконавець безпідставно повернув виконавчий документ без прийняття до виконання, оскільки рішення суду про його поновлення на роботі боржником не виконано.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2022 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що оскаржувані дії державного виконавця є правомірними, вчинені ним відповідно до вимог закону, а доводи скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про наявність порушень його прав. 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 6 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2022 року - без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. На виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року роботодавцем винесено наказ від 21 жовтня 2020 року № 57-к, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді головного економіста відділу економіки, обліку та звітності ДП «Берегівське ЛГ» з 30 січня 2018 року, і фактично допущено його до роботи з 21 жовтня 2020 року з відповідним нарахуванням заробітної плати. Наведені обставини дають підстави для висновку, що виданий і пред`явлений до виконання виконавчий 
документ № 297/377/18 та рішення суду від 19 жовтня 2020 року про поновлення заявника на роботі фактично виконані. Таким чином, державний виконавець правомірно повернув виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання згідно з пунктом 2 частини третьої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У травні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 6 квітня 2023 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга ОСОБА_1 подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивована обставинами, зазначеними в його скарзі на дії, бездіяльність та рішення головного державного виконавця Берегівського ВДВС. У касаційній скарзі заявник також послався на те, що державний виконавець безпідставно повернув виконавчий документ без прийняття до виконання згідно 
з пунктом 2 частини третьої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження». Крім цього, він не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, що є порушенням його права на доступ до правосуддя та ефективний захист.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 4 липня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Берегівського районного суду Закарпатської області. 
Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Пунктом 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає. 
Частиною першою статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 «Апеляційне провадження» розділу V цього Кодексу. 
За змістом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. 
Згідно з частинами першою, другою статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. 
Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. 
Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. 
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України). 
Відповідно до частин першої-четвертої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. 
Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, надісланої засобами поштового зв`язку, є, зокрема повідомлення про вручення рекомендованого листа. 
У частині дев`ятій статті 128 ЦПК України передбачені випадки повідомлення учасників судового процесу за допомогою засобів телефонного чи факсимільного зв`язку та зазначено, що суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. 
Тлумачення частини дев`ятої статті 128 ЦПК України свідчить, що в разі здійснення повідомлення учасника справи за допомогою телефонограми суд має обґрунтувати обставини термінової необхідності такого повідомлення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 216/3765/16-ц, провадження № 61-9765св19). 
У рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року у справі № 17-рп/2011 щодо твердження авторів конституційного подання про неконституційність положень статті 38 Кодексу адміністративного судочинства України про виклик до суду шляхом надсилання тексту повістки електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою зазначено, що необхідно мати на увазі, що такий порядок є обов`язковим лише для суб`єктів владних повноважень, а стосовно інших осіб - виключно за їх вибором. 
В постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 175/2487/14-ц (провадження № 61-7392св20) вказано, що аналіз положень частини дев`ятої статті 128 ЦПК України дає підстави для висновку, що повідомлення учасника справи телефонограмою передбачено лише у випадках термінової необхідності, у всіх інших випадках належним повідомленням сторони у справі є направлення судової повістки. 
Верховний Суд неодноразово висловлювався про те, що повідомлення учасників справи телефонограмою не відповідає встановленому порядку повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, зокрема в постановах від 23 жовтня 2021 року у справі № 379/1296/18 (провадження № 61-10167св20), від 10 вересня 2021 року у справі № 295/8610/15-ц (провадження № 61-19082св20), від 15 червня 2022 року у справі № 369/9386/17 (провадження № 61-18689св21), від 27 червня 2022 року у справі № 341/1363/21 (провадження № 61-21265св21), від 31 серпня 2022 року у справі № 463/8859/20 (провадження № 61-6211св22), від 7 грудня 2022 року у справі № 520/5811/13 (провадження № 61-1248св21), від 5 квітня 2023 року у справі № 545/1103/20 (провадження № 61-17914св21). 
Матеріалами цієї справи підтверджується, що 27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність головного державного виконавця Берегівського ВДВС Ветрова О. М. (а. с. 1-5). 
Згідно з довідкою, складеною 11 листопада 2022 року секретарем судових засідань Оксаною Ісак , сторони не з`явилися в судове засідання, призначене на 11 листопада 2022 року о 09 год10 хв (день постановлення місцевим судом оскаржуваної ухвали), у зв`язку з чим фіксація судового засідання звукозаписувальною технікою не здійснювалася (а. с. 41). 
Проте в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, призначений на 11 листопада 2022 року, зокрема доказу направлення йому судом першої інстанції судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку та, як наслідок, її отримання (вручення). 
Водночас доповідна записка (телефонограма), складена помічником судді Олексієм Копинцем 11 листопада 2022 року, тобто в день постановлення місцевим судом оскаржуваної ухвали, щодо повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання засобами стільникового (мобільного) зв`язку (а. с. 40), не є належним повідомленням, оскільки в даному випадку не було передумов, передбачених частиною дев`ятою статті 128 ЦПК України, для застосування такого способу сповіщення учасника справи про судовий розгляд, адже в матеріалах справи немає відповідних заяв про виклик цього учасника до суду за допомогою засобів мобільного зв`язку. 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, 
викладеним в постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 440/222/19 (провадження № 61-8993св22). 
Крім того, згадана доповідна записка не містить ані обґрунтування термінової необхідності здійснення повідомлення учасників справи телефонограмою, як це передбачено частиною дев`ятою статті 128 ЦПК України, ані дати вчинення працівником суду відповідного виклику заявника в судове засідання, тоді як за змістом частини п`ятої вказаної статті особа має бути повідомлена про судове засідання з таким розрахунком, щоб вона мала достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.
Отже, в матеріалах справи відсутні визначені процесуальним законом докази належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд судом першої інстанції справи 11 листопада 2022 року (день постановлення оскаржуваної ухвали). 
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими. 
Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини першої стаття 43 ЦПК України). 
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. 
Місцевий суд порушив право ОСОБА_1 знати про час і місце судових засідань (частина перша статті 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Віктор Назаренко проти України» від 3 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня2017 року). 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався, зокрема на порушення місцевим судом норм цивільного процесуального права, а саме - неповідомлення його належним чином про розгляд справи, що є порушенням права на доступ до правосуддя та ефективний захист (а. с. 48-55). 
Аналіз оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що цей суд не давав відповіді на зазначений конкретний, доречний та важливий довід заявника. 
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
В постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного 
цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 
(провадження № 61-13667сво21) зазначено, що тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України). Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України свідчить, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення; оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства. У справі, яка переглядається, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, а тому зробив неправильний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін. Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, Об`єднана палата вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції». 
Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував те, що місцевий суд розглянув справу та ухвалив судове рішення по суті за відсутності заявника ОСОБА_1 , не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, як і те, що згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України зазначена обставина є обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового судового рішення. 
Наведене відповідає правовому висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 18 квітня 2022 року 
у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21). 
Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права. 
З огляду на встановлене судом касаційної інстанції порушення апеляційним судом норм процесуального права, Верховний Суд не перевіряє обґрунтованість доводів касаційної скарги щодо вирішення судами скарги по суті.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду. 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 6 квітня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  В. В. Пророк В. В. Сердюк