ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 759/21155/23                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Журибеда О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 червня 2024 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача:                                                                                                                           Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                    Грибан І.О., Костюк Л.О., 
при секретарі судового засідання Васильєвої Ю.В.,
за участі
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції у місті Києві, лейтенанта Шигиди Радіона Володимировича, старшого лейтенанта Надієнка Владіслава Вікторовича про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із адміністративним позовом, у якому просить суд:
- визнати незаконною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серія ЕАТ №7998169 від 23.10.2023 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 680 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП України;
- визнати незаконною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серія ЕАТ №7999201 від 23.10.2023 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 680 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП України;
- закрити провадження по справі відповідно до пункту 1 статті 247, пункту 3 частини першої статті 293 КУпАП України через відсутність події і складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що керуючи автомобілем «Хонда Аккорд», д.н.з. НОМЕР_1 , 23.10.2023 року рухався на власному автомобілі, у подальшому автомобіль почав грітись, витікала охолоджуюча рідина, в автомобіль зятягнуло різкий запах випаровування і машина була некерована. Таким чином, діючи в стані крайньої необхідності розуміючи, що не зупинивши автомобіль, пошкодження оточуючим учасникам руху на власній машині матимуть істотні втрати, зупинивши автомобіль «Хонда Аккорд», д.н.з. НОМЕР_1 , миттєво включив аварійну сигналізацію. Проте, інспектор Надієнко В.В. склав постанову серії ЕАТ №7998169 від 23.10.2023 року, за вчинення правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП. Через декілька годин під`їхала інша патрульна машина та інспектор Шигида Р.В. також склав постанову серії ЕАТ №7999201 від 23.10.2023 року. Позивач вказує, що був притягнутий до адміністративної відповідальності два рази поспіль за одну й ту саму подію, при тому, що інспекторам було відомо про несправність автомобіля та включення аварійної сигналізації.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що порушення процесуальних норм полягало у відсутності змагальності процесу, а саме судом допущено до оцінки докази, які не були надані позивачу для ознайомлення та перевірки їх і висловлення власних умовиводів. Суд не забезпечив рівність сторін перед безстороннім судом.  
Апелянт також зазначає, що заміри відстані інспектором не проведено. Судом першої інстанції не надано оцінки факту, що оскаржуваними постановами позивача повторно притягнуто до відповідальності за тих же обставин.  
Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що здійснив вимушену зупинку через несправність автомобіля - ввімкнув світлову сигналізацію та вжив усіх заходів щодо проїзду інших транспортних засобів, не порушуючи Правил дорожнього руху.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2024 та від 07.06.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Від відповідачів відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
Від ОСОБА_1 25.06.2024 року до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких останній зазначає, що заявляв інспекторам клопотання про надання правової допомоги, що було проігноровано працівниками поліції. Звертає увагу, що це є окремою підставою для скасування оскаржуваних постанов.
Від представника Департаменту патрульної поліції - Щур І.В. 26.06.2024 до суду подано заяву про розгляд справи без участі представника Департаменту патрульної поліції.
В судовому засіданні позивач надав свої пояснення по суті апеляційної скарги, підтримав свою позицію по суті спору.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, який з`явився у призначене судове засідання,  дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи із наступного.
Матеріалами справи встановлено та підтверджується, що водій ОСОБА_1 23.10.2023 року о 12 год. 50 хв. в м. Київ, вул. Академіка Євремова керуючи транспортним засобом «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_2 , здійснив зупинку на розділювальній смузі, яка поділяє транспортні потоки в протилежних напрямках, чим порушив п. 15.9.д. ПДР - порушення зоборони зупинки у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини та транспортним засобом, що зупинився, менше ніж 3 м, за що передбачена адміністративна відповідальність частиною третьою статті 122 КУпАП, що підтверджується постановою серії ЕАТ №7998169 від 23.10.2023 року.
Окрім того, водій ОСОБА_1 23.10.2024 року о 14 год. 48 хв. в м. Київ, вул. Академіка Єфремова 8 керуючи транспортним засобом «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_2 , здійснив стоянку на дорозі не прийнявши крайнього відповідного положення на проїжджій частині, чим порушив п. 15.10 ПДР - порушення стоянки, за що передбачена відповідальність за частиною третьою статті 122 КУпАП, що підтверджується постановою серії ЕАТ №7999201 від 23.10.2023 року.
Як встановлено судом, позивач не заперечує, що керуючи транспортним засобом, здійснив зупинку, оскільки автомобіль був несправний.
Позивач, вважаючи протиправними постанови серії ЕАТ №7999201 від 23.10.2023 року, ЕАТ №7999201 від 23.10.2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.
Суд першої інстанції приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходив із того, що в судовому засіданні знайшло своє повне підтвердження порушення позивачем вимог п.15.9.д., 15.10  Правил дорожнього руху і не викликає сумніву, тому дії відповідачів щодо складення оскаржуваних постанов були обґрунтованими і законними і підстав для скасування постанов про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за частиною третьою статті 122 КУпАП  немає.
Колегія суддів частково не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, Законом України «Про дорожній рух» № 3353-XII від 30.06.1993.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Статтею 14 Закону № 3353-XII встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Пунктом 1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9 ПДР України).
Згідно п. 15.9.д ПДР України зупинка забороняється у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини та транспортним засобом, що зупинився, менше ніж 3 м.
За приписами п. 15.10 ПДР України стоянка забороняється: у місцях, де заборонена зупинка; на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); ближче 50 м від залізничних переїздів; поза населеними пунктами в зоні небезпечних поворотів і випуклих переломів поздовжнього профілю дороги з видимістю або оглядовістю менше ніж 100 м хоча б в одному напрямку руху; у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів; ближче 5 м від контейнерних майданчиків та/або контейнерів для збирання побутових відходів, місце розміщення або облаштування яких відповідає вимогам законодавства; на газонах.
Відповідно до частини третьої статті 122 КУпАП  ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно зі ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення про порушення правил дорожнього руху за ст. 122 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Стаття 251 КУпАП визначає поняття та джерела доказів у справі про адміністративне правопорушення. Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, в т. ч. тими, що використовуються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до постанови серії ЕАТ №7998169 від 23.10.2023 ОСОБА_1 керував транспортним засобом HONDA ACCORD, номерний знак НОМЕР_3 за адресою м. Київ, вул. Академіка Єфремова, 8, здійснив зупинку на розділювальній смузі, яка поділяє транспортні потоки в протилежних напрямках, чим порушив п.15.9.д. Правил дорожнього руху (зупинка забороняється у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини та транспортним засобом, що зупинився, менше ніж 3 м).
Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що останній діяв в стані крайньої необхідності, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 17 КУпАП України особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Відповідно до статті 18 не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Колегією суддів апеляційного суду здійснено перегляд наданого відповідачем оптичного диску із відеозаписом (а.с.70) з бодікамери 477756 поліцейського, з якого вбачається, що інспектор патрульної поліції підійшов до водія, належним чином представився, пояснив суть правопорушення, причину, підставу перевірки документів та попросив пред`явити документи. В подальшому поліцейським розглянуто справу про адміністративне правопорушення та винесено постанову від 23.10.2023 серія ЕАТ №7998169. Під час складання постанови, ОСОБА_1 повідомив, що його автомобіль заглох, а він включив аварійні знаки. Не погоджуючись із діями поліцейського зазначив, що останній зобов`язаний допомогти полагодити автомобіль. При цьому, під час розгляду справи від позивача до поліцейського жодних прохань не надходило, переконливих доводів своєї невинуватості ним на місці розгляду справи не надано, а також не заявлено клопотання про надання правової допомоги.
Колегія суддів зазначає, що   саме посилання особи, стосовно якої здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення, на існування крайньої необхідності у вигляді несправностей автомобіля, які до того ж не підтверджені доказами, а є лише припущеннями, не може беззаперечно свідчити про необхідність застосування положень ст. ст.  17,  18 КУпАП.  
Вказаний факт має відповідати фактичним обставинам справи та не викликати сумнівів щодо наявності крайньої необхідності, що повинно бути співставлено з наявними в матеріалах справи доказами, показаннями свідків, іншими обставинами, що зумовили крайню необхідність.
До суду не надано жодних доказів, які б свідчили про такі обставини.
Щодо доводів апелянта про те, що із надано до суду фото №2, на якому наочно видно пляму рідини під автомобілем, колегія суддів зазначає, що із наданого до суду відеозапису із бодікамери №477756 не вбачається таких обставин, а тому такі докази судом не приймаються до уваги.
Окрім того, такий стан передбачає дію, для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена.  
Однак, із запису бодікамери не вбачається вчинення позивачем жодних дій, які б свідчили про усунення стану, який призвів до виникнення такої ситуації (лише ввімкнено аварійну сигналізацію).
Щодо доводів апелянта про визнання недопустимим доказом відзиву на позовну заяву, з огляду на той факт, що відзив не був направлений позивачу, а тому останній не міг ознайомитись із його змістом та висловити свої заперечення, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно частини дев`ятої статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Отже, можливість взяття судом до уваги поданих сторонами доказів безпосередньо залежить від виконання ними обов`язку з їх надсилання (надання) іншим учасникам справи, крім випадків, передбачених частиною дев`ятою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини третьої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем направлено на адресу позивача, яка зазначена у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1 , копію відзиву. Однак, конверт не був вручений адресату та повернувся до адресанта з відміткою: «за закінченням встановленого строку зберігання».
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), «направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення «належним». При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а тому не може свідчити про неправомірність   дій останнього.
Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо підтвердження належності вручення стороні судових рішень, які повернулися із відміткою «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини» (постанова від 26.04.2021 у справі №916/335/18, ухвала від 22.04.2021, ухвала від   13.10.2020 у справі № 910/5211/18 та інші).
Більше того, в матеріалах справи міститься клопотання позивача, в якому останній зазначає, що отримав повідомлення в підсистемі «Електронний суд» про отримання судом відзиву на позовну заяву.  
Так, відповідно до п.п.5.4.-1 пункту 5 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи затвердженого   рішенням ВРП 17.08.2021 року №1845/0/15-21 електронний кабінет - персональний кабінет (вебсервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) ЄСІТС, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів ЄСІТС або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу.
Проаналізувавши зазначені норми, колегія суддів зазначає, що у позивача була можливість із моменту надходження відзиву до суду 17.01.2024, до моменту прийняття судового рішення у справі 06.02.2024 ознайомитися із відзивом у підсистемі «Електронний суд», оскільки він є її   користувачем.
Що стосується доводів апелянта про те, що у зв`язку із не отриманням відеофайлу від відповідача, останній був позбавлений права надати свої пояснення до суду, колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини дев`ятої статті 79 Кодексу адміністративного судочинства   України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Департамент патрульної поліції надав докази на диску, тобто в електронній формі, а тому не повинен був завчасно надсилати їх позивачу.
Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 18.11.2021 у справі №0540/7665/18-а.
Аргументи апелянта про порушення відповідачем права позивача на правову допомогу, а також порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.
Матеріали справи свідчать, що старшим лейтенантом поліції Надієнком В.В. було роз`яснено позивачу, зокрема, право оскарження у судовому порядку рішень та дій працівників поліції, яким останній і скористався. Будь-яких клопотань у ході розгляду справи про адміністративне правопорушення, у тому числі щодо отримання правової допомоги, ОСОБА_1 не заявляв.
Щодо доводів апелянта про те, що оскаржуваними постановами позивача двічі притягнуто до відповідальності, що є порушенням статті 61 Конституції України, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поліцейський в своїй діяльності зобов`язаний керуватися Законом України «Про Національну поліцію», Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі (надалі - Інструкція), затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року за № 1395.
Згідно частини 6 статті 279-1 КУпАП України інформація про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та винесені постанови про накладення адміністративного стягнення не пізніше наступного робочого дня з дня встановлення відповідальної особи, зазначеної у  частині першій  статті 14-2  цього Кодексу, вноситься до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху. Посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування при внесенні до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху інформації про зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, а також при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення такого правопорушення перевіряє, чи не були відповідні обставини зафіксовані раніше, а також чи не притягалася відповідна особа до адміністративної відповідальності за це правопорушення іншою уповноваженою посадовою особою. Якщо відповідні відомості про зафіксоване правопорушення вже внесені до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху або відповідну особу вже притягнуто до адміністративної відповідальності за це правопорушення, постанова іншої уповноваженої посадової особи про притягнення до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.
Так, згідно п.3 розділу XIV Інструкції №1395   інформація про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та винесені постанови про накладення адміністративного стягнення не пізніше наступного робочого дня з дня встановлення відповідальної особи вноситься до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.
Посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції при внесенні до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху інформації про зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, а також при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення такого правопорушення перевіряє, чи не були відповідні обставини зафіксовані раніше, а також чи не притягалася відповідна особа до адміністративної відповідальності за це правопорушення іншою уповноваженою посадовою особою.
Якщо відповідні відомості про зафіксоване правопорушення вже внесені до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху або відповідну особу вже притягнуто до адміністративної відповідальності за це правопорушення, постанова іншої уповноваженої посадової особи про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до постанови серії ЕАТ №7999201 від 23.10.2023 ОСОБА_1 керував транспортним засобом HONDA ACCORD, номерний знак НОМЕР_3 за адресою м. Київ, вул. Академіка Єфремова, 8 , здійснив стоянку на дорозі не прийнявши крайнього відповідного положення на проїжджій частині, чим порушив п.15.10 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою cтатті 122 КУпАП.
Статтею 61 Конституції України передбачена заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (non bis in idem «двічі за одне й те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання.
Як вбачається з доданих оскаржуваних постанов від 23.10.2023 року, протягом незначного проміжку часу, який складає 2 години, позивача двічі притягнуто до відповідальності за одне правопорушення за частиною третьою статті 122 КУпАП України у вигляді штрафу у розмірі 680,00 грн (порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху).
Таким чином, позивач був підданий двічі адміністративному стягнення за одне й те ж правопорушення.
Враховуючи, що згідно статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення серія ЕАТ №7999201 від 23.10.2023 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 680 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП України підлягає скасуванню, а справу про адміністративне правопорушення за фактом притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні всіх позовних вимог.
Згідно п.2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України - підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Щодо витрат на правничу допомогу понесених позивачем під час судового розгляду справи, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п.1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства   України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої, другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.
Згідно частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на положення частини шостої та частини сьомої Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Як вбачається із матеріалів справи, у позовній заяві позивач просив стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 5360,00 грн пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду надано наступні документи: договір №26 про надання правової (адвокатської) допомоги від 26.06.2023, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1229242, акт №1 від 26.10.2023 виконаних робіт та сплачених коштів, звіт про виконану роботу №1 від 26.10.2023 року (виконаних робіт та сплачених коштів),   квитанція до прибуткового касового ордера №26 від 26.10.2023 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №9136/10.
Таким чином, вищезазначеними документами, підтверджується понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та право на їх стягнення з відповідача.
Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № №826/15063/18 (адміністративне провадження №К/9901/18029/19).
Враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, представник позивача не приймав участі у судовому засіданні в суді першої інстанції,   дана справа не є складною з урахуванням її фактичних обставин, предмету спору, змісту порушення, предмету доказування, аналізу наведених доказів, колегія суддів проаналізувавши надані докази, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, приходить до висновку необхідності стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.
Доказів понесення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції позивачем не надано.
Разом з тим, згідно з частиною шостою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Колегією суддів встановлено, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 858,88 грн, що підтверджується копією квитанції за №184861444, а також судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1288,32 грн, що підтверджується копією квитанції за №199415175.
За вказаних обставин, зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а також враховуючи результат розгляду адміністративного позову (позовні вимоги задоволено частково) з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1073,60 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року у справі №759/21155/23 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання   незаконною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення серія ЕАТ №7999201 від 23.10.2023 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 680 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП України та закриття провадження по справі через відсутність події і складу адміністративного правопорушення - скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати незаконною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серія ЕАТ №7999201 від 23.10.2023 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 680 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП України.
Закрити провадження у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за постановою №7999201 від 23.10.2023 року за частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року у справі №759/21155/23 - залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, код ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн   00 копійок та судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя - доповідач                                                                                                                                             О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                                                                       І.О. Грибан

                                                                                                      Л.О. Костюк