ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 р. 	Справа № 440/3080/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.10.2023, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, по справі №440/3080/23
за позовом     ОСОБА_1  
до    Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області            
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.,

ВСТАНОВИВ:

23 березня 2023 року ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) засобами системи "Електронний суд" звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі – відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській обл., апелянт), у якій просив: визнати протиправною відмову щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду навчання з 30.11.1981 по 31.08.1982 на підготовчому відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана та навчання з 01.09.1982 по 01.07.1988 на денному відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду навчання з 30.11.1981 по 31.08.1982 на підготовчому відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана та навчання з 01.09.1982 по 01.07.1988 на денному відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана та здійснити перерахунок пенсії за віком з часу її призначення.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській обл. щодо відмови зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.12.1981 по 31.08.1982 на підготовчому відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана та з 01.09.1982 по 01.07.1988 на денному відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.12.1981 по 31.08.1982 на підготовчому відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана та з 01.09.1982 по 01.07.1988 на денному відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана, та здійснити з 22.09.2022 перерахунок та виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог, ГУ ПФУ в Полтавській обл. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати це рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що ним ухвалено правомірне рішення про не зарахування позивачеві страхового стажу періоду навчання з 01.09.1982 по 08.06.1988 через невідповідність цих записів Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110. Вказує, що цей період може бути зарахований лише у випадку надання позивачем уточнюючих довідок та заяви встановленого зразка.
Позивач не погодився з доводами апелянта та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції, наголосивши на безпідставності вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах  доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності з 26.11.2002, розмір якої обчислено згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
На звернення позивача щодо порядку обчислення страхового стажу листом від 14.03.2023 1600-0202-8/18338 ГУ ПФУ в Полтавській обл. повідомило, що відповідно до пунктів 1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Перевіркою встановлено, що в переліку документів, доданих ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії, зазначено диплом, проте, дописано, що рекомендовано запросити довідку про навчання. Період навчання з 01.09.1982 по 08.06.1988 на денному відділені у МВТУ ім. Н.Є. Баумана становить 5 років 9 місяців 7 днів, що значно перевищує тривалість освітнього процесу у вищих навчальних закладах. Крім того, в трудовій книжці містяться записи про тимчасову роботу у період, що співпадає з періодом навчання, а саме: з 25.02.1985 по 31.05.1985, з 17.09.1985 по 31.12.1985 та з 27.01.1986 по 25.05.1987. Таким чином, до страхового стажу не враховано період навчання у вищому технічному училищі з 01.09.1982 по 08.06.1988, оскільки уточнюючу довідку ОСОБА_1 не надано.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з незаконності та протиправності дій відповідача, що полягали у протиправному не зарахуванні періоду навчання позивача до страхового стажу. 
Колегія суддів, переглядаючи справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_1 та зазначає.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Колегія суддів вказує, що ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої суб`єктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає дотримуватися приписів Закону як підстави для вчинення суб`єктом владних повноважень активних дій. Закон, своєю чергою, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного суб`єкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.
Конструкція "в межах повноважень" у розумінні ст. 19 Конституції України стосується обсягу повноважень і вказує на необхідність суб`єкту владних повноважень діяти виключно в тих межах, на які їх уповноважили Конституція та закони України. Це означає, що суб`єктам владних повноважень заборонено вчиняти будь-які дії або приймати будь-які рішення, можливість вчинення чи прийняття яких прямо не передбачена в тексті закону для певного випадку. Будь-які такі рішення або дії будуть проявом свавільності.
Нарешті, "у спосіб" у тексті ч. 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов`язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб`єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов`язкових для інших суб`єктів рішень. По-третє, суб`єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV)
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 3 ст. 24 Закону №1058-IV).
Згідно з п. а) ч. 1 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ), за цим Законом призначаються: трудові пенсії, зокрема, за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Відповідно до п. “д” ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Так, спірним у цій справі є питання наявності або відсутності підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його навчався на підготовчому відділенні з 01.12.1981 по 31.08.1982 та на денному відділенні з 01.09.1982 по 01.07.1988 у Московському вищому технічному університеті ім. Н.Е. Баумана.
Трудова книжка НОМЕР_1 від 25.09.1978, видана на ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 містить запис № 4 від 01.12.1981 «Зачислен на дневное подготовительное отделение»; запис № 5 від 01.09.1982 «зачислен в число студентов дневного отделения факультета «Автоматизация и механизация производства МВТУ им. Баумана»; запис № 6 від 01.07.1988 «Отчислен із числа студентов МВТУ им. Баумана в связи с окончанием ВУЗа».
За час навчання позивач працював на посадах паспортиста гуртожитку №3 та прибиральником гуртожитку №9, про що також міститься запис в трудовій книжці.
Диплом серії НОМЕР_2 від 01.07.1988 та додаток до диплому Виписка із залікової відомості також підтверджує навчання в МВТУ ім. Н.Е. Баумана та надавався позивачем апелянтові при зверненні з питання зарахування цього стажу до страхового стажу позивача.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не врахував період навчання ОСОБА_2 у МВТУ ім ОСОБА_3 до його страхового стажу для призначення пенсії.
Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Тобто, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами тільки у випадках відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.
На час навчання позивача на підготовчому відділенні були чинними норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року № 162 пункт 2.15, якими було передбачено, що студентам, особам, які навчаються, аспірантам та клінічним ординаторам, що мають трудові книжки, учбовий заклад (науковий заклад) вносить запис про час навчання на денних відділеннях (в тому числі підготовчих) вищих і середніх спеціальних учбових закладах, в партійних школах і школах профруху. Підставою для таких записів є накази учбового закладу (науковий заклад) про зарахування або відрахування студента, особи, яка навчається, аспіранта, клінічного ординатора.
Згідно з п. 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок № 637) час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
На момент навчання позивача порядок визначення трудового стажу, який давав право на пенсію за віком регулювався Постановою Кабінету Міністрів СРСР від 3 серпня 1972 р. № 590 “Про затвердження положення про порядок призначення та виплати державних пенсій” (далі Порядок №590).
Згідно з пп. “і” п. 109 Порядку № 590 крім роботи в якості робітника або службовця в загальний стаж роботи зараховується також навчання у вищих навчальних закладах, середніх спеціальних закладах (технікумах, педагогічних та медичних училищах і т.д.), партійних школах, совпартшколах, школах профрухів, на робфаках, перебування в аспірантурі, докторантурі та клінічній ординатурі.
При призначенні пенсій по старості періоди вказані у підпункті “і” зараховуються в стаж за умови, що цим періодам передувала робота в якості робітника чи службовця, або служба в складі Збройних Сил СРСР.
З наявної у справі відомостей Пенсійного фонду по розрахунку страхового стажу форми РС-право вбачається наявність перебування позивача на військовій строковій службі з 19.10.1979 по 03.11.1981, цей період зараховано до страхового стажу позивача.
Таким чином, враховуючи, що за нормами законодавства, що діяло у 1981-1988 роках, слухачі підготовчого відділення за правовим статусом прирівняні у правах до студентів вищого навчального закладу, а час навчання позивача на підготовчому відділенні не переривав трудового стажу, відтак, відповідно до положень ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV, час його навчання підлягає зарахуванню до трудового стажу.
Отже, враховуючи, що за нормами законодавства, чинними на момент навчання позивача (за період з 01.12.1981 по 31.08.1982 на підготовчому відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана та з 01.09.1982 по 01.07.1988 на денному відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана) не перериває трудового стажу, то він підлягає зарахуванню до страхового (трудового стажу).
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській обл. щодо відмови зарахувати до страхового стажу позивача періоду навчання з 01.12.1981 по 31.08.1982 на підготовчому відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана та з 01.09.1982 по 01.07.1988 на денному відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана та, як наслідок, зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській обл. зарахувати до страхового стажу позивача періоду його навчання з 01.12.1981 по 31.08.1982 на підготовчому відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана та з 01.09.1982 по 01.07.1988 на денному відділенні МВТУ ім. М.Е. Баумана, та здійснити з 22.09.2022 перерахунок та виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з урахуванням раніше виплачених сум.
Посилання апелянта на невідповідності записів у трудовій книжці позивача, складених за період з 01.12.1981 по 01.07.1988, вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на момент вчинення записів цієї Інструкції не існувало, а ГУ ПФУ в Полтавській обл. при вирішення спірного питання щодо зарахування  вище зазначеного періоду до трудового стажу, повинно було керуватися приписами законодавства, чинними на момент вчинення таких записів.
Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги юридично безпідставними та такими, що виключають можливість її задоволення.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі вище викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 242, 243, 310, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року по справі №440/3080/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк