ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року	Львів	Справа № 460/18965/23 пров. № А/857/6148/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді –                                                   Ніколіна В.В.,
суддів –                                                             Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року (суддя – Гудима Н.С., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                            ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у серпні 2023 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просила: визнати протиправними дії щодо не зарахування до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років період роботи з 01.02.1991 по 21.02.1993 на посаді методиста Млинівського районного будинку піонерів, зобов`язати зарахувати період роботи з 01.02.1991 по 21.02.1993 у Млинівському районному будинку піонерів на посаді методиста до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, як працівнику освіти  відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спеціальний стаж позивача, який дає право на пенсію за вислугу років як працівнику освіти становить 27 років 2 місяці 18 днів. При цьому, при розгляді заяви про призначення пенсії органом пенсійного фонду безпідставно до спеціального стажу за вислугу років не зараховано період трудової діяльності з 01.02.1991 по 22.02.1993 у Млинівському районному будинку піонерів, оскільки, на думку відповідача посада методиста відсутня у переліку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що підстав для призначення пенсії за вислугу років передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення» немає, оскільки відсутній необхідний спеціальний стаж роботи, а саме: 26 років 6 місяців  станом на 11.10.2017. Вказує, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Вказує, що за даними трудової книжки ОСОБА_1 продовжує працювати на посаді, що дає право на пенсію за вислугу років. Разом з тим, згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівникам зазначеним у переліку, пенсію за вислугу років призначають за умови звільнення з роботи за спеціальністю, яка дає право на таку пенсію. Вважає, що позивач не виконав основну умову щодо якої призначається пенсія за вислугу років.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 02.02.2023 позивач звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області було розглянуто документи позивача та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 09.02.2023 №172150002458 у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу.
У цьому рішенні зазначено, що спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, обчислений станом на 11.10.2017 становить 25 років 1 місяць 27 днів. До спеціального стажу не зараховано період трудової діяльності з 01.02.1991 по 21.02.1993 оскільки позивач працювала на посаді методиста, яка не входить в Перелік закладів і установ освіти згідно постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що період роботи позивача з 01.02.1991 по 22.02.1993 на посаді методиста з навантаженням керівника гуртка в Млинівському будинку піонерів відноситься до переліку посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, а тому відповідач помилково не зарахував даний період до спеціального стажу.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України передбачено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом "е" статті 55 Закону №1788-XII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015, - не менше 25 років та після цієї дати: до 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу.
З аналізу викладених норм слідує, що необхідною умовою для виникнення у особи права на отримання пенсії за вислугу років є наявність відповідного спеціального стажу роботи на посадах, визначених переліком Кабінету Міністрів України, та досягнення відповідного віку.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  №637 від 12.08.1993 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 даного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Пунктом 20 цього ж Порядку встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
З аналізу вказаних норм, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності відповідних записів у трудовій книжці стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, архівними установами. У випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються довідки підприємств, установ, організацій, виписки із наказів, особові рахунки та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 позивач, зокрема, з 01.02.1991 по 22.02.1993 працювала методистом у Млинівському районному будинку піонерів.
При цьому, згідно із витягом з наказу від 01.02.1991 №163 Млинівського центру позашкільної освіти Млинівської селищної ради Рівненської області позивача призначено керівником гуртків макраме з 01.02.1991.
Відповідно до витягів з наказів від 06.09.1991 №174, від 17.09.1992 №205 Млинівського центру позашкільної освіти Млинівської селищної ради Рівненської області  у зв`язку з початком навчального року розпочато роботу гуртків Будинку піонерів та призначено ОСОБА_1 керівником гуртка макраме.
Архівною довідкою від 26.10.2022 №254/01-14 підтверджується, що позивач працювала в Млинівському будинку піонерів, пізніше будинку творчості школярів та отримувала заробітну плату за 1990-2000 роки.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» за № 909 від 04.11.1993 загальноосвітні навчальні заклади, військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи, посади: керівники гуртків,   секцій, студій та інших форм гурткової роботи; позашкільні навчальні заклади, найменування посад: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної,  виховної  роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні  керівники, керівники гуртків,   секцій, студій та інших форм гурткової роботи відносяться до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.
Стаття 43 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 № 1060-XII  визначала, що до позашкільних навчальних закладів належать: палаци, будинки, станції, клуби й центри дитячої, юнацької творчості, дитячо-юнацькі спортивні   школи, школи мистецтв, студії, бібліотеки, оздоровчі та інші заклади. А учасниками  навчально-виховного процесу були вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів, наукові, інженерно-технічні працівники, навчально-допоміжний персонал (ст. 45 Закону).
Таким чином, період роботи позивача з 01.02.1991 по 22.02.1993 на посаді методиста з навантаженням керівника гуртка в Млинівському будинку піонерів відноситься до переліку посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, а тому відповідач помилково не зарахував даний період до спеціального стажу.
Разом з тим, 11.10.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII, у зв`язку з чим особам, які на день набрання чинності цього Закону мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
При цьому, положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VIII, тобто 11.10.2017, мають вислугу та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Стосовно покликань апелянта на те, що ОСОБА_1 продовжує працювати на посаді, що дає право на пенсію за вислугу років. Разом з тим, згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівникам зазначеним у переліку, пенсію за вислугу років призначають за умови звільнення з роботи за спеціальністю, яка дає право на таку пенсію. Апеляційний суд наголошує, що предметом спору в даному випадку не є призначення пенсії за вислугу років. Предметом спору виступає в даному випадку зарахування періоду роботи до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, як працівнику освіти  відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Апеляційний суд резюмує, що відповідач не зарахувавши період роботи ОСОБА_1 з 01.02.1991 по 22.02.1993 на посаді методиста до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, передбаченої п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» допустив протиправні дії, що призвели до порушення права позивача на пенсійне забезпечення.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №460/18965/23 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська