ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

11 липня 2024 року 	м.Суми	

Справа №588/2109/23 
Номер провадження 22-ц/816/898/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Рунова В. Ю. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Борикою Олександром Олександровичем,
на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 27 грудня 2023 року у складі судді Огієнка О.О., ухвалене в м. Тростянець Сумської області, повний текст рішення виготовлено 01 січня 2024 року,
в цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних працівником під час виконання трудових обов`язків,

в с т а н о в и в :
29 вересня 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі – ФОП ОСОБА_2 ) через свого представника – адвоката Бикову Р.Ю. звернувся до суду із вказаним позовом.
Свої вимоги мотивував тим, що 30 серпня 2022 року відповідач був прийнятий на роботу до позивача на посаду продавця продовольчих товарів. 31 серпня 2022 року між сторонами був укладений трудовий договір № 31/08-2022, а також договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника. Місцем роботи відповідача було визначено торгову точку «Картель від Дім Пива», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
02 лютого 2023 року та 07 лютого 2023 року за результатами проведення інвентаризації позивачем було виявлено, що у торговій точці «Картель від Дім Пива» наявна недостача товару на суму 7907,24 грн та 4936,28 грн, загальна вартість недостачі становить 12 843, 52 грн. При особистій розмові відповідач повідомив, що недостача товару утворилася за рахунок того, що він самовільно частину товару продав та забрав гроші собі, а іншу частину товару забрав собі для власних потреб. Також він написав розписку про те, що самовільно взяв товари з магазину на суму 14 615,00 грн та зобов`язався повернути ці кошти 28 лютого 2023 року, однак не повернув ні коштів, ні товару.
Посилаючись на вказані обставини, просить суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 суму матеріального збитку у розмірі 12 843,52 грн, а також понесені судові витрати.
Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 27 грудня 2023 року позов ОСОБА_3 в інтересах ФОП ОСОБА_2 задоволено повністю.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 суму матеріального збитку у розмірі 12 843,52 грн, а також понесені судові витрати у розмірі 7017,68 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Борику О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог; стягнути судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом справи.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що недостача грошових коштів існувала ще до прийняття його на роботу. Йому невідомо чим обумовлений саме такий розмір заподіяної шкоди. Розписка про отримання матеріальних цінностей була написана помилково, його було введено в оману щодо способів розрахунку за виконану роботу та під тиском, оскільки роботодавець погрожував викликати поліцію та притягти його до відповідальності. 
Вказує на те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів виявлення шкоди, а саме результатів перевірки і складеного акту, чи взагалі проводилася перевірка, хто її проводив, опрацьовані первинні документи бухгалтерського обліку. Надані інвентаризаційні відомості не читабельні, не можна встановити хто їх складав та підписував. До суду не було надано жодного документа, а саме накладних, які б свідчили про передачу матеріальних цінностей відповідачу. Наданий договір про повну матеріальну відповідальність не був підписаний сторонами, тому не можна вважати укладеним, тобто вказаний договір є неналежним доказом.
Наголошує на тому, що посада продавця продовольчих товарів не відноситься до таких, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Заподіяна шкода обмежена у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше його середньомісячного заробітку. 
Надана розписка не має жодного відношення до трудових відносин. Обраний позивачем спосіб захисту майнових прав є неналежним, оскільки предмет і підстави позову випливають з трудових правовідносин, а розписка фактично вказує на укладений договір позики чи позички між двома фізичними особами. 
Вказує на те, що дійсно писав дві розписки, проте вказані в них суми коштів були дописані невідомими особами.
З інвентаризаційних відомостей незрозуміло звідки взялася недостача, з якої причини виникла заборгованість. Суду не було надано первинних банківських документів обліку та прийому товару.
Наголошує на тому що розписку на суму 12 283 грн подано з порушенням норм процесуального права.
При з`ясуванні обставин справи суд не встановив, в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду, чи були створені умови, які б забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними, який майновий стан працівника.
Вважає надані скріншоти програми «Бізнес Менеджер» неналежними та недостовірними доказами.
Зазначає, що суд залишив поза увагою доводи про надмірні суми судових витрат. Заявлені суми на професійну правничу допомогу є завищеними та необґрунтованими. Крім того, суд поклав на сторону відповідача витрати, які не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрати, пов`язані з явкою до суду представника позивача.
Від представника позивача – адвоката Бикова Д.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Стосовно доводів представника відповідача, що договір про повну матеріальну відповідальність працівника не було підписано сторонами, а тому не може вважатися укладеним, зазначає, що в судовому засіданні було досліджено оригінал зазначеного договору, в якому наявні підписи обох сторін. Вказує на те, що між сторонами було укладено трудовий договір, відповідач виконував роботу з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу, а отже укладення з ним договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідає вимогам законодавства. Наголошує на тому, що підставою позову є не розписка, а наявність завданої шкоди, а розписка надавалася на підтвердження завданої працівником шкоди. Щодо доводів представника відповідача про відсутність доказів на підтвердження передавання матеріальних цінностей відповідачу, зазначає, що відповідач у судовому засіданні особисто надав пояснення, що до його трудових обов`язків входило приймання товару, він приймав товар та вносив відповідні відомості у програму. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2022 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_2 на посаду продавця продовольчих товарів з випробувальним терміном один місяць (а.с. 13, 14, 84, 85). 
31 серпня 2022 року між сторонами був укладений трудовий договір № 31/08-2022, а також договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника (а.с. 15, 16, 86, 87, 134). 
Отже, відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем та ніс повну матеріальну відповідальність за передані йому матеріальні цінності (товари в магазині).
Місцем роботи ОСОБА_1 був магазин «CARTEL BY DIMPIVA», що розташований по АДРЕСА_1 .
Згідно інвентаризаційної відомості № 2 від 02 лютого 2023 року за результатами проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, матеріально-відповідальною особою за якими значиться ОСОБА_1 , позивачем було виявлено недостачу товару на суму 7907,24 грн (а.с. 19-22, 75-79).
Відповідно до інвентаризаційної відомості № 3 від 07 лютого 2023 року за результатами проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, матеріально-відповідальною особою за якими значиться ОСОБА_1 , позивачем було виявлено недостачу товару на суму 4936,28 грн (а.с. 23-26, 80-83).
Отже, загальна сума недостачі товару складає 12 843,52 грн.
07 лютого 2023 року ОСОБА_1 написав розписку, в якій вказав, що він, перебуваючи на посаді продавця магазину «Cartel» у м. Тростянець, самовільно, без повідомлення про це ОСОБА_2 , взяв товару на суму в розмірі 12 843,00 грн та зобов`язується повернути кошти у строк до 28 лютого 2023 року (а.с. 88, 135).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем та ніс повну матеріальну відповідальність за передані йому матеріальні цінності (товари в магазині), при цьому суд вважав доведеним факт наявності недостачі товарно-матеріальних цінностей у магазині, матеріально-відповідальним, за які є відповідач, а також вважав наявним прямий причинний зв`язок між винними діями відповідача та шкодою, яка була завдана позивачу. Зважаючи на обставини заподіяння відповідачем шкоди, а саме, що відповідач самовільно, без дозволу позивача взяв товар, тому з урахуванням положень ст. 137 КЗпП України, суд не вбачав підстав для зменшення розміру покриття шкоди. Тому дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача матеріального збитку в розмірі 12 843,52 грн.
Колегія суддів вважає, що такі висновки місцевого суду узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.
Згідно зі статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (стаття 131 КЗпП України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та  займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 3 та 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.92 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1ст. 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими  підприємством,  установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм  на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено  постановою  Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної  центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/2 (далі – Перелік посад і робіт) яка  діє  на  території  України  відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».
Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що посада продавця продовольчих товарів не відноситься до таких, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність.
В Переліку посад і робіт посада «продавець продовольчих товарів» не вказана, проте в розділі ІІ Переліку до посад, які займають особи та з якими підприємством може укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, відносяться роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації). Тому місцевий суд   дійшов обґрунтованого висновку про те, що посада продавця продовольчих товарів, яку займав відповідач, відноситься до вищевказаного Переліку посад, які займають особи та з якими підприємством можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання.
Стосовно тверджень скаржника з приводу того, що договір про повну матеріальну відповідальність не можна вважати укладеним, оскільки він не був підписаний сторонами, колегія суддів зауважує, що оригінал вказаного договору був досліджений в судовому засіданні суду першої інстанції та він містив підписи як ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що відповідач несе повну матеріальну відповідальність за передані йому матеріальні цінності (товари в магазині).
Факт недостачі товарів на загальну суму 12 843,52 грн підтверджується інвентаризаційними відомостями № 2 від 02 березня 2023 року (недостача товарів на суму 7907,24 грн) та № 3 від 07 лютого 2023 року (недостача товарів на суму 4936,28 грн), з якими відповідач був ознайомлений під підпис, що спростовує твердження останнього стосовно того, що йому невідомо, чим саме обумовлений розмір заподіяної шкоди. Крім того, жодних зауважень щодо розміру недостачі відповідач у вказаних інвентаризаційних відомостях не зазначив.
Твердження відповідача, що недостача грошових коштів існувала ще до прийняття його на роботу, жодними доказами не підтверджуються.
В суді першої інстанції відповідач пояснив, що до його трудових обов`язків входило, зокрема приймання товару та він його вносив у програму. З огляду на зазначене та у сукупності з наданими місцевому суду стороною позивача накладними та відомостями з програми, де відповідач працював під своїм обліковим записом, колегія суддів вважає доведеним факт отримання відповідачем товарно-матеріальних цінностей.
З письмової розписки ОСОБА_1 вбачається, що останній визнав обставину того, що він, перебуваючи на посаді продавця магазину, самовільно без повідомлення про це позивача взяв товар на суму 12 843 грн. Доводи відповідача, що суми коштів були дописані невідомими особами, жодними доказами не підтверджується. 
Крім того, колегія суддів зауважує, що вказана розписка є доказом завданої відповідачем шкоди, а не доказом укладеного договору позики. Вказаним спростовуються доводи апеляційної скарги, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту.
З врахуванням того, що винними протиправними діями відповідача, який самовільно без дозволу позивача взяв товар на загальну суму 12 843,52 грн,позивачу було завдано прямої дійсної шкоди, та оскільки відповідач несе повну матеріальну відповідальність, та відсутні з огляду на обставини справи підстави для зменшення розміру відшкодування, передбачені положеннями ст. 137 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріального збитку на суму 12 843,52 грн. 
Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.
З приводу доводів апеляційної скарги щодо неспівмірності витрат на професійну правничу слід зазначити наступне. 
       Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
       Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
       1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
       2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
       3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
       4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу .
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
       Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції інтереси позивача представляла адвокат Бикова Р.Ю. (а.с. 9).
       Разом з позовною заявою стороною позивача було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, у фіксованій сумі 5000 грн (а.с. 29). 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача було надано, зокрема копію договору про надання професійної правничої допомоги від 27 липня 2023 року, п. 3.2 якого передбачено, що розмір гонорару визначається за узгодженням сторін і становить 10000 грн, які сплачуються у 5-денний строк з дня укладення цього договору, зокрема 5000 грн – за пред`явлення позову до ОСОБА_1 та представництво інтересів клієнта в Тростянецькому районному суді Сумської області (а.с. 27-28).
Згідно копії квитанції № 121 від 27 липня 2023 року позивач сплатив адвокату Биковій Р.Ю. 5000 грн за послугу професійної правничої допомоги згідно договору від 27 липня 2023 року (а.с. 101, на звороті).
Оскільки між адвокатом та клієнтом встановлений фіксований розмір гонорару, детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги, не потрібен (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19). 
Виходячи зі складності справи та обсягу необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, ціни позову, та значення справи для сторін, колегія суддів вважає, що розмір присуджених до стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 5000 грн відповідає критеріям дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності.
Помилковими є доводи відповідача, що на нього було покладено витрати, які не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрати, пов`язані з прибуттям до суду. 
Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2022 року № 509/6250/20 (61-5923св22) вказав, що вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально. 
В даній справі суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 944,08 грн витрат представника позивача, пов`язаних з явкою до суду. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд – 

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Борикою Олександром Олександровичем, залишити без задоволення.
Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 27 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   В. Ю. Рунов