ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ             
 
19 червня 2024 року                                                 
м. Київ
 
справа № 686/4185/22
провадження № 61-11054св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Деражнянський відділ державної реєстрації актів цивільного стану 
у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2022 року у складі судді Карплюка О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року у складі колегії суддів Спірідонової Т. В., Гринчука Р. С., Костенка А. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Деражнянський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька та визнання батьківства.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , який 21 листопада 2015 року було розірвано. На момент розірвання шлюбу ОСОБА_5 була вагітна та через чотири місяці після розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дочку ОСОБА_6 , про що Деражнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі зроблено актовий запис про народження дитини № 30                     від 01 квітня 2016 року. 
Зазначає, що згідно зі статтею 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Однак з моменту народження дочки ОСОБА_5 не дозволяла позивачу бачитися з дитиною, відмовлялася надавати для ознайомлення свідоцтво про народження дитини, натомість повідомила, що в свідоцтві про народження він не записаний батьком дитини.
У серпні 2020 року позивач звернувся до Городоцького РВ ДРАЦС із заявою про витребування повторного свідоцтва про народження ОСОБА_6 , однак отримав відмову, мотивовану тим, що у свідоцтві про народження він не вказаний батьком дитини. 
Надалі після пред`явлення ним позову до ОСОБА_5 про визнання батьківства стосовно ОСОБА_6 , відповідачка 26 січня 2021 року одружилась із ОСОБА_2 та спільно з ним 19 лютого 2021 року подала до Деражнянського відділу ДРАЦС заяву про визнання батьківства стосовно дитини ОСОБА_6 , що стало підставою для включення до актового запису відомостей про батька, який не є біологічним батьком. 
В актовий запис про народження ОСОБА_6 № 30 від 01 квітня              2016 року були внесені зміни, а саме: прізвище дитини виправлено з « ОСОБА_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », в графі «по батькові дитини» виправлено з « ОСОБА_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », у відомостях про батька дитини виправлено з « ОСОБА_21 » на « ОСОБА_2 », в графі «ім`я» виправлено з « ОСОБА_21 » на « ОСОБА_2 », в графі «по батькові» виправлено з « ОСОБА_21 » на « ОСОБА_2 », в графі «громадянство» вказано «Громадянин України», в графі «місце проживання» - « АДРЕСА_1 ». 
Вказує, що ці обставини порушують його законні права, а також інтереси дитини, оскільки позивач хоче мати рівні права та обов`язки з матір`ю дитини, брати участь у її вихованні, розвитку, утриманні та безперешкодно спілкуватися з нею.
Враховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд виключити з актового запису про народження дитини № 30 від 01 квітня 2016 року, складеного Деражнянським відділом ДРАЦС, відомості про ОСОБА_2 як про батька дитини, визнати ОСОБА_1 батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, щопозивач не довів належними та допустимими доказами факт його батьківства стосовно дитини ОСОБА_14 .
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 .
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року рішення суду першої інстанції, в оскарженій частині, залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Місцевий суд всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, у судовому засіданні дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та надав їм правильну оцінку.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки позивач не навів достатньо доказів на підтвердження факту кровного споріднення з дитиною тане надав суду доказів на підтвердження того, що встановлення факту його батьківства стосовно малолітньої  ОСОБА_6 буде відповідати інтересам самої дитини.
Апеляційний суд врахував, що у справі призначалася судова молекулярно-генетична експертиза, на вирішення якої поставлено питання: чи є ОСОБА_1 ,                            ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком малолітньої ОСОБА_6 ,                          ІНФОРМАЦІЯ_2 ? ОСОБА_5 разом із дитиною ОСОБА_14 на відбір експериментальних зразків до експертної установи не з`явилися. 
Суд апеляційної інстанції вказав, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути лише висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Проведення експертизи у цій справі має суттєве значення, оскільки позиція позивача та відповідачки щодо батьківства є протилежною, тому саме висновок експерта мав би підтвердити ту чи іншу позицію сторін, оскільки доказова цінність такого висновку переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору. 
Встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатись об`єктивним за відсутності висновку експертизи, який підтвердив би батьківство ОСОБА_1 стосовно малолітньої  ОСОБА_6 .
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 свідомо ухиляється від проведення експертизи апеляційний суд до уваги не взяв, оскільки неявка особи, яка бере участь у справі, для проведення експертизи або ухилення цієї особи від подання експертам необхідних матеріалів, якщо без цього провести експертизу неможливо, не є безумовною підставою для визнання чи відмови у визнанні судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза. Це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від того, яка сторона, через які причини не з`явилася на експертизу або не подала експертам необхідних матеріалів, а також яке значення має для неї висновок експерта, беручи до уваги всі докази, що є у справі, в їх сукупності.
Апеляційний суд також зауважив, що згідно з матеріалами справи відповідачка ухвалу суду про відкриття провадження разом із матеріалами позовної заяви, судові повістки, ухвалу суду про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи та повідомлення про дату та місце проведення експертизи не отримувала, оскільки рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які направлялися судом на поштову адресу відповідачки, повертались суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність умисного ухилення відповідачки від проведення експертизи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2023 року представник  ОСОБА_1 адвокат Упадов Д. Д. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення заявлених  ОСОБА_1 позовних вимог.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував статті 5, 121, 122, 125, 126, 128, 135 СК України та статі 12, 76, 81 ЦПК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 квітня                     2023 року у справі № 199/3284/19 та від 10 травня 2023 року у справі                                № 755/17944/18.
Заявник вважає, що суди не надали належної оцінки ухиленню ОСОБА_3                   від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.
Крім того, суди не вжили належних заходів з метою проведення призначеної судової молекулярно-генетичної експертизи.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
10 серпня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
21 серпня 2023 року матеріали цивільної справи № 686/4185/22 надійшли до Верховного Суду.
21 травня 2023 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду ОСОБА_15 у касаційному провадженні № 61-11054св23 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Суддею-доповідачем у зазначеній справі визначено ОСОБА_16 , суддями, які входять до складу колегії, визначено ОСОБА_17 та ОСОБА_18 
22 травня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 21 листопада 2015 року було розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 .
01 квітня 2016 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деражнянського районного управління юстиції здійснено актовий запис № 30 про народження ОСОБА_6 , батьками якої записані: мати - ОСОБА_5 ,                  ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько - ОСОБА_21 .
Відомості про батька внесено на підставі заяви матері про народження дитини відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері, яка на час народження дитини не перебуває у шлюбі.
21 січня 2021 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб із                        ОСОБА_2 (прізвище після одруження - ІНФОРМАЦІЯ_6 ).
19 лютого 2021 року на підставі заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання батьківства до актового запису про народження дитини № 30                            від 01 квітня 2016 року було внесено зміни, а саме: прізвище дитини виправлено з « ОСОБА_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », в графі «по батькові дитини» виправлено з « ОСОБА_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». У відомостях про батька дитини виправлено з « ОСОБА_21 » на « ОСОБА_2 », в графі «ім`я» виправлено з « ОСОБА_21 » на « ОСОБА_2 », в графі «по батькові» виправлено з « ОСОБА_21 » на « ОСОБА_2 », в графі «дата народження» вказано « ІНФОРМАЦІЯ_5 », в графі «громадянство» вказано «Громадянин України», в графі «місце проживання» - « АДРЕСА_1 ».
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 21 квітня 2022 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу з метою визначення позивача можливим батьком малолітньої ОСОБА_6 , вказана експертиза не проведена з причини неявки відповідачки ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_14 .
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 12 січня 2023 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено Вінницькому НДЕКЦ МВС України. На вирішення експертизи поставлено питання: чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком дитини - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ?
Збір матеріалів для проведення експертизи був призначений на 20 лютого 2023 року та надалі на 15 березня 2023 року, однак ОСОБА_3 разом із дитиною ОСОБА_14 на відбір експериментальних зразків до експертної установи не з`явилися. Зі змісту рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що судом на адресу ОСОБА_5 двічі направлялися повідомлення про проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, проте були повернуті з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до повідомлення Вінницького НДЕКЦ МВС України від 15 березня                    2023 року судову молекулярно-генетичну експертизу у справі не проведено у зв`язку з тим, що на неодноразові призначення дати відбору експериментальних зразків ОСОБА_5 разом із ОСОБА_14 не з`явилися.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини першої статті 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Частина перша статті 122 СК України встановлює презумпцію шлюбного походження дитини, яка складається з двох частин: презумпції материнства дружини та презумпції батьківства чоловіка.
Презумпція шлюбного материнства стверджує, що саме дружина народила дитину і саме ту дитину, яку вона забрала з пологового медичного закладу. 
Згідно із презумпцією батьківства чоловіка, саме він є батьком дитини, народженої його дружиною. Презумпція батьківства чоловіка (шлюбного батьківства) поширюється на три групи дітей: 1) тих, які були зачаті і народжені в шлюбі; 2) тих, які були зачаті до шлюбу, але народжені в шлюбі; 3) тих, які були зачаті у шлюбі, але народжені після його припинення або визнання недійсним.
Відповідно до частини другої статті 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.
Отже, презумпція шлюбного батьківства стосовно третьої групи дітей діє протягом                       десяти місяців з моменту смерті батька, розірвання шлюбу або визнання його недійсним.
Згідно з частиною третьою статті 122 СК України подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.
Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини                    від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Положеннями статті 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Частина перша статті 135 СК України визначає, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з частинами першою та другою статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Частиною п`ятою статті 136 СК України передбачено, що не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Законодавством для подружжя передбачена можливість подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка батьком дитини (частина третя статті 122 СК України).
Суди у справі, яка переглядається, встановили, що така заява не подавалася.
Згідно із пунктом 18 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 (далі - Правила державної реєстрації актів цивільного стану в Україні) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та на час здійснення  актового запису про народження ОСОБА_6 , якщо мати дитини не перебуває у шлюбі та немає спільної заяви батьків, прізвище та громадянство батька дитини зазначається за прізвищем на громадянством матері, а власне ім`я та по батькові - за вказівкою матері у заяві про державну реєстрацію народження відповідно до частини першої статті 135 СК України (додаток 4). Графи актового запису про народження «Дата народження», «Місце народження» в розділі «Відомості про батька» у цьому випадку не заповнюються.  
Пунктом 20 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та на час здійснення актового запису про народження ОСОБА_6 , передбачено, що якщо дитина народилася до спливу десяти місяців                                 від припинення шлюбу (смерті, розірвання шлюбу) або визнання його недійсним, державна реєстрація народження дитини проводиться у такому самому порядку, як і державна реєстрація народження дитини, батьки якої перебувають між собою у шлюбі, за винятком випадків, передбачених абзацами другим, п`ятим та сьомим цього пункту.
Зокрема, абзац другий пункту 20 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та на час здійснення  актового запису про народження ОСОБА_6 , визначає, що якщо мати дитини під час державної реєстрації народження заявляє, що її колишній чоловік не є батьком дитини, і у зв`язку з цим просить не вказувати його батьком в актовому записі про народження дитини, її прохання може бути задоволене лише за наявності спільної заяви чоловіка та дружини (колишнього подружжя) про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини, а також заяви матері та батька дитини про визнання батьківства. У цьому разі державна реєстрація народження проводиться у порядку, передбаченому абзацом четвертим пункту 17 цієї глави. 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, яка переглядається, суди встановили: 
-  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 21 листопада 2015 року було розірвано;
-ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 ;
- 01 квітня 2016 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деражнянського районного управління юстиції здійснено актовий запис № 30 про народження ОСОБА_6 , батьками якої записані: мати - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько - ОСОБА_21 ;
- відомості про батька внесено на підставі заяви матері про народження дитини відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері, яка на час народження дитини не перебуває у шлюбі;
-21 січня 2021 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб із                      ОСОБА_2 (прізвище після одруження - ОСОБА_5 ).
-19 лютого 2021 року на підставі заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання батьківства до актового запису про народження дитини № 30                       від 01 квітня 2016 року внесено зміни, а саме: прізвище дитини виправлено                       з « ОСОБА_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », в графі «по батькові дитини» виправлено з « ОСОБА_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». У відомостях про батька дитини виправлено з « ОСОБА_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », в графі «ім`я» виправлено з « ОСОБА_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », в графі «по батькові» виправлено з « ОСОБА_21 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », в графі «дата народження» вказано « ІНФОРМАЦІЯ_5 », в графі «громадянство» вказано «Громадянин України», в графі «місце проживання» - « АДРЕСА_1 ».
У справі, яка є предметом перегляду, ОСОБА_1 просив суд виключити з актового запису про народження дитини № 30 від 01 квітня 2016 року, складеного Деражнянським відділом ДРАЦС, відомості про ОСОБА_2 як про батька дитини, та визнати ОСОБА_1 батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог                        ОСОБА_1 , рішення мотивував тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт його батьківства стосовно дитини ОСОБА_14 .
Апеляційний суд, погоджуючись із таким висновком місцевого суду, також виходив із того, що висновок експерта мав би підтвердити доводи позивача стосовно батьківства малолітньої ОСОБА_6 , однак ОСОБА_3 разом з дитиною не з`явилися для забору біологічних зразків. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухилення відповідачки від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи не було умисним і позивач цих обставин не спростував, що є підставою для відмови в позові.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками апеляційного суду, виходячи з такого.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 просив виключити з актового запису про народження дитини № 30 від 01 квітня 2016 року, складеного Деражнянським відділом ДРАЦС, відомості про ОСОБА_2 як про батька дитини, визнати ОСОБА_1 батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до частини другої статті 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.
З урахуванням презумпції батьківства чоловіка (шлюбного батьківства), яка поширюється, зокрема,  на тих дітей, які були зачаті у шлюбі, але народжені після його припинення або визнання недійсним, така презумпція діє протягом десяти місяців з моменту смерті батька, розірвання шлюбу або визнання його недійсним.
У позовній заяві ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог посилався на положення статті 122 СК України та вказував на те, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя, а дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить                від подружжя (т. 1, а. с. 3).
Крім того, ОСОБА_1 у позовній заяві також звертав увагу на те, що рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 02 вересня 2021 року у справі № 673/1165/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання батьківства відмовлено з тих підстав, що ним обрано неефективний спосіб захисту. Постановою Хмельницького апеляційного суду               від 31 березня 2022 року вказане рішення суду першої інстанції змінено у мотивувальній частині та зазначено про те, що за змістом частини четвертої статті 128 СК України, на яку посилався позивач, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу, а оскільки до актового запису внесено зміни до відомостей про батька дитини відповідно до статей 126, 134 СК України, то належним способом захисту є оспорення цього актового запису та встановлення батьківства позивача, але вже за участю фізичної особи, яка записана батьком дитини на час звернення до суду з таким позовом, як належного відповідача поряд з іншим відповідачем - матір`ю дитини, оскільки звернення до суду з таким позовом впливає на його права та інтереси.
Отже, ОСОБА_1 у силу вимог закону, а саме статті 122 СК України, вважаючи себе батьком дитини  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знову звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Враховуючи, що його колишня дружина ОСОБА_5 порушила його права та законні інтереси щодо батьківства дитини ОСОБА_6 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була зачата під час перебування        ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у шлюбі, а з часу розірвання цього шлюбу не минуло десяти місяців, позивач просив захистити його порушене право у спосіб виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька та визнання батьківства, оскільки в інший спосіб усунути порушення його права внаслідок неправомірних дій відповідачки, на його думку, неможливо.    
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму необхідно застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Формально погоджуючись із висновками місцевого суду про відмову у задоволенні позову саме з підстав недоведеності позовних вимог щодо батьківства      ОСОБА_1 стосовно малолітньої ОСОБА_14 , суд апеляційної інстанції наведеного вище не врахував, не встановив характер спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про відмову у позові саме з підстав недоведеності того, що ОСОБА_1 є батьком дитини  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Презумпція батьківства - це загальне правило, що відображає безумовне визначення походження дитини від свого батька. Традиційною та загальновживаною є презумпція батьківства чоловіка матері дитини, тобто в разі народження дитини у шлюбі до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним її матір`ю і батьком визначається подружжя.
У справі, яка переглядається, презумпція батьківства для дитини, яка була зачата у шлюбі, але народилася після його припинення, свідчить про те, що якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від припинення шлюбу (смерті, розірвання шлюбу) або визнання його недійсним, державна реєстрація народження дитини проводиться у такому самому порядку, як і державна реєстрація народження дитини, батьки якої перебувають між собою у шлюбі.
Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що саме він повинен бути записаним  батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідало як вимогам статті 122 СК України, так і Правилам державної реєстрації актів цивільного стану в Україні у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та на час здійснення актового запису про народження ОСОБА_6 , що підлягало перевірці апеляційним судом.
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на право дитини знати свого батька […], а також бере за основу римську максиму lurasanguinis nulloiure civilidirimi possunt (жодні встановлення цивільного права не можуть скасувати права, що випливають із кровної спорідненості (постанова Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 336/1357/16-ц, провадження № 61-1452св20).
Разом із тим в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
ЄСПЛ неодноразово зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ                      від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня                   2017 року у справі «М. С. проти України»).
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не містить норми, котра б прямо передбачала право на батьківство. Водночас у багатьох рішеннях за статтею 8 розглядається дотична до нього проблематика, а саме пропорційність інтересів батька та матері при вирішенні питання про народження дитини.
ЄСПЛ у справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року)  звертав увагу, що хоча найважливіше завдання статті 8 Конвенції - це захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей                (див. справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikulic v. Croatia, № 53176/99) та справу                «С. Х. та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00). 
Окрім того, повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), № 25057/11).
За статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.  У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У такій чутливій категорії справ суди повинні враховувати, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Аналіз зазначених вище норм міжнародного та національного права дає підстави для висновку, що суд не може допускати свавільного втручання у право 
дитини на повагу до приватного життя шляхом безпідставних (довільних) змін відомостей про її батьків.
Таким чином, у цій справі підлягають встановленню фактичні обставини, які були підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом.
Зокрема, апеляційний суд повинен дослідити та дати оцінку як доводам позивача щодо його звернення до суду з цим позовом з урахуванням значного проміжку часу, який минув від народження ОСОБА_6 , та його діям, пов`язаним із захистом прав батьківства, так і з`ясувати мотиви доводів матері дитини щодо підстав її заперечень проти позову ОСОБА_1 , а також оцінити доводи особи, яка записана батьком дитини, з метою встановлення справедливого балансу між інтересами батьків та захистом інтересів дитини.  
Наведені обставини підлягають з`ясуванню, дослідженню і перевірці судом апеляційної інстанції з метою правильного вирішення спору відповідно до вимог                  СК України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, керуючись принципом  верховенства права. 
 
Щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував статті 5, 121, 122, 125, 126, 128, 135 СК України та статі 12, 76, 81 ЦПК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 199/3284/19 та від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18.
Для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин в справі, в якій Верховний Суд виклав висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами в справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.
З метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд, насамперед, має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено в пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Оцінюючи підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, з урахуванням посилань заявника на постанови Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 199/3284/19 та від 10 травня  2023 року у справі             № 755/17944/18, колегія суддів звертає увагу на таке.
У справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) Верховним Судом розглянуто спір за позовом ОСОЮА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко О. О., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання приватного нотаріуса внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на зазначену квартиру (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі                               № 755/17944/18, провадження № 61-185св23).
Отже, постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
У справі № 199/3284/19 (провадження № 61-12682св22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій у частині позовних вимог про визнання батьківства, вказав на те, що суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання батьківства ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3, при цьому Верховний Суд не встановив порушення судом першої інстанції порядку призначення судової молекулярно-генетичної експертизи для визначення батьківства.
Таким чином, порівнювані правовідносини у цій справі та у справі, яка переглядається, різняться предметами і підставами позову, що вказує на відмінність норм, які підлягають застосуванню під час вирішення спору. Тому посилання на постанову Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі                         № 199/3284/19 (провадження № 61-12682св22) є нерелевантним. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Водночас, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини перша-третя статті 400 ЦПК України).
Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє                 ОСОБА_4 , підлягає задоволенню частково, а постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Враховуючи, що недоліки, допущені судом апеляційної інстанції під час перегляду справи не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Пунктом 1 частини третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Суд апеляційної інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення та не надав належної оцінки висновкам місцевого суду.  
Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень як у цілому, так і кожному доказу окремо, та надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	І. М. Фаловська	
 	 	
Судді	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	А. С. Олійник	
 	 	
 	В. В. Сердюк