КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/803/2024
Справа № 757/10414/21-ц
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
18 вересня 2024 року                                                                                                
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Баховським Михайлом Михайловичем , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Григоренко І.В. в м. Київ 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури, третя особа Головне управління Національної поліції в Київській області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 600000 грн. компенсації матеріальної шкоди.
Позов мотивував тим, що 24 квітня 2015 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, 05 листопада 2015 року пред`явлено обвинувачення. Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської  області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України та виправдано в зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу адміністративного правопорушення. Не погодившись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, яка була залишена без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін. 
Для участі в провадженні в якості захисника був залучений адвокат Баховський М.М. за договором, який надавав правову допомогу протягом всього провадження в справі. За надання правової допомоги адвокату сплачено 600000 грн. В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Офісу Генерального прокурора, в якій просив в порядку та спосіб, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», Положенням про застосування Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», визначити розмір майнової шкоди, завданої ОСОБА_1 незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. На вказану заяву отримав лист від 27 січня 2021 року, за змістом якого Офіс Генерального прокурора розмір майнової шкоди не визначив. Таким чином, завдана шкода підлягає стягненню в порядку цивільного судочинства.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року в позові відмовлено.
                                                                        
Позивач ОСОБА_1 в особі представника Баховського М.М. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав обставини справи, зазначені в позові, вказував, що під час досудового розслідування уповноваженими органами було допущено низку брутальних порушень закону, зокрема, безпідставне оголошення підозри, складання обвинувального акту, а заяви ОСОБА_1 про його непричетність до злочинів до уваги не бралися і фактично не перевірялися. Позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 24 квітня 2015 року до 22 грудня 2020 року.
Наводив зміст ст. 1 - 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», вказував, що ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює право на компенсацію, що може бути реалізоване в примусовому порядку в національних судах, і що норма ст. 5 Конвенції вважається виконаною, коли є можливість отримання компенсації за позбавлення волі у порушення параграфів 1, 2, 3 або 4. 
Зазначив, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю у сфері правосуддя, виникає за умови постановлення виправдувального вироку. За таких обставин позивач, відповідно до Конституції та чинного законодавства України, має беззаперечне право на відшкодування державою шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.
Посилався на ст. 56 Конституції України, ст. 16, 1176, 1174 ЦК України, зазначив, що згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, і аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року в справі № 6-440цс16.
Разом із тим, відповідно до ст. 1174 ЦК України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, обов`язок відшкодувати шкоду покладається не на посадову особу, незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Вказував, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти російської федерації»), у справі «Нелюбін проти російської федерації», повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства і мають використовуватись для виправлення фундаментальних порушень.   
 
Від відповідача Київської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вказував, що ст. 118, 120 КПК України закріплено загальні положення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, пов`язаних з оплатою допомоги захисника, розмір яких згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України належить до обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. Водночас, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законодавством. Питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду в кримінальному провадженні вирішується в тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене в справі судове рішення. 
Зазначив, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що питання відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених стороною в кримінальному провадженні, повинно вирішуватись під час ухвалення вироку, і чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 529/1007/16-ц.
Зауважував, що п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» також передбачено можливість відшкодування громадянинові сум, сплачених громадянином в зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, а ст. 12 Закону унормовано порядок визначення розміру відшкодовуваної шкоди, зазначеної в тому числі й у п. 4 ст. 3 цього Закону. В матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 на підставі ст. 12 Закону до відповідного суду про визначення розміру завданої йому матеріальної шкоди, та відповідне рішення про визначення розміру такої шкоди, прийнятого в порядку ст. 12 Закону та п.п. 1 п. 11, п. 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».
Вважав, що посилання ОСОБА_1 на те, що встановлення та відшкодування розміру сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому правової допомоги та інших витрат у кримінальному провадженні, віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм ст. 12 Закону та п.п. 1 п. 11, п. 12 Положення, а заявлені вимоги про відшкодування понесених ним витрат на послуги адвоката в кримінальному провадженні не підлягають розгляду та задоволенню у даному спорі,  що розглядається за правилами цивільного процесуального закону.
Зауважував, що долучені до матеріалів справи квитанції про отримання коштів, видані адвокатом на загальну суму 600000 грн., не є належними фінансовими документами, а відтак не можуть бути належними та допустимими доказами, що підтверджують фактичну сплату апелянтом вказаних коштів та належний облік їх адвокатом як доходу. 
Також в матеріалах справи відсутні письмові докази сплати коштів адвокату (розрахунок даних витрат, платіжні доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо), які підтверджують витрати позивача на правову допомогу. Зокрема, ОСОБА_1 не надано інформації з Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування. і фізичній особи, які провадять незалежну професійну діяльність, форму і порядок ведення якої затверджено наказом Міністерства доходів і зборів від 16 вересня 2013 року №  481, яка стосується діяльності адвокатів.
При цьому ні в позові, ні в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не обґрунтовано та не підтверджено належними та допустимими доказами тривалість часу, витраченого адвокатом Баховським М.М. на надання правової допомоги позивачу в кримінальному провадженні, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та наданих ним послуг.
Зазначав про безпідставність вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державного бюджету України на його користь судових витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн., оскільки підставою для стягнення такого роду витрат є реально понесені стороною до моменту ухвалення судом рішення по суті позовних вимог витрати на виконання угоди, укладеної з адвокатом про надання правничої допомоги, при цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справ, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу мають бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи і її складністю, витраченим часом адвоката і обсягом наданих послуг. Зазначення в звіті факту підготовлення заяви про розрахунок судових витрат взагалі не може вважатися складним процесуальним документом, який не потребує значного обсягу витраченого часу та спеціальних професійних навичок. Також заявником не надано до суду будь-яких документів чи інших доказів щодо кількості судових засідань та їх тривалість, в яких приймав участь адвокат, на підтвердження реального часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) в справі та обґрунтування пов`язаності цих витрат з розглядом справи.
Крім того, до суду не надано доказів оприбуткування адвокатом сплачених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, що ставить під сумнів реальність їх понесення. Позивачем на доведено належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами фактичність, неминучість, розумність і обґрунтованість витрат на правову допомогу.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Судом встановлено, що 24 квітня 2015 року старшим слідчим СВ Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України (а. с. 3 - 6).
08 червня 2015 року ОСОБА_1 уклав договір (угоду) про надання правової допомоги адвоката у кримінальному провадженні з адвокатом Баховським М.М., за умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу підзахисному ОСОБА_1 в кримінальному провадженні № 12014110100000058  від 14 січня 2014 року, використовувати передбачені у КПК України та інших законодавчих актів засоби, способи і методи захисту з метою з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підзахисного, а підзахисний зобов`язується виплатити адвокату гонорар за надання юридичних послуг захисником. Згідно п. 3 договору, за надання правової допомоги сплачується гонорар в розмірі за домовленістю (а. с. 29).
17 червня 2015 року старшим прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні № 12014110100000058 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні про висунення обвинуваченому ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України (а. с. 7 - 9).
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2019 року в справі № 359/5574/15-к по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, визнано ОСОБА_1 невинуватим та виправдано в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України в редакції від 07 квітня 2011 року (а. с. 10 - 20).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційні скарги прокурора Бориспільської міської прокуратури та потерпілого ОСОБА_3 залишено без задоволення, вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2019 року в справі № 359/5574/15-к - без змін (а. с. 21 - 28).
 
22 січня 2021 року Баховським М.М. та ОСОБА_1 підписано акт приймання-передачі про те, що сторони узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань згідно договору про надання правової допомоги в кримінальному провадженні № 12014110100000058, внесене до ЄРДР 14 січня 2014 року, по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. Сторони узгодили ціну 1 години правової допомоги в сумі 6000 грн. Адвокат Баховський М.М. передав, а ОСОБА_1 прийняв наступну правову допомогу, надану адвокатом: участь в слідчих діях 3 години, участь в судових засіданнях 72 години, підготовка клопотань, скарг, заяв, збирання доказів захисту 20 годин, разом 100 годин, до сплати 100 х 6000 = 600000 грн. (а. с. 30).
Також позивачем надано квитанції до прибуткового касового ордера: № 6 від 08 червня 2015 року, за якою прийнято від ОСОБА_1 згідно договору від 08 червня 2015 року 150000 грн., № 12 від 01 грудня 2016 року, за якою  прийнято від ОСОБА_1 згідно договору від 08 червня 2015 року 150000 грн., № 14 від 01 грудня 2017 року, за якою  прийнято від ОСОБА_1 згідно договору від 08 червня 2015 року 150000 грн., № 18 від 19 грудня 2018 року, за якою  прийнято від ОСОБА_1 згідно договору від 08 червня 2015 року 150000 грн.
22 січня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву до Офісу Генерального прокурора, в якій просив в порядку та спосіб, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначити розмір майнової шкоди, завданої ОСОБА_1 незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, відшкодування якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (а. с. 31).
Листом  Офісу Генерального прокурора від 27 січня 2021 року № 27-р надіслано на адресу Київської обласної прокуратури звернення ОСОБА_1 для організації перевірки та прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а. с. 32).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
 
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
 
Статтею 1 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
 
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених зазначеним законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону).
 
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у пункті 1 статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
 
Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Положення № 6/5/3/41), пунктом 10 якого передбачено, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь  адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
 
Згідно п. 11 Положення № 6/5/3/41, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.
 
Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
 
У даній справі судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи свідчать про те, що адвокатом Баховським М.М. надавалася правова допомога ОСОБА_1 з питань, пов`язаних з кримінальним провадженням № 12014110100000058 від 14 січня 2014 року.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 позові, суд першої інстанції виходив із того, що витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак внаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.
 
Також суд першої інстанції врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, де зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19), п. 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19)).
 
Разом із тим, судом першої інстанції не з`ясовано, чи є процесуально виправданим врахування правової позиції, викладеній в зазначеній постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, у якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сплачена позивачем на виконання рішення господарського суду сума судового збору становить додаткові витрати, які позивачу довелося понести за наслідками розгляду та вирішення ініційованого проти нього з вини відповідача судового процесу, а тому такі витрати є збитками, які має відшкодувати відповідач.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18) судами розглянуто питання можливості відшкодування в порядку цивільного судочинства витрат на правову допомогу позивачу -  потерпілій особі в справі, яка розглядалася в порядку кримінального судочинства, у якій відповідача визнано винною у вчиненні злочину за частиною першою статті 125 Кримінального кодексу (далі - КК) України та звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України.  
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) зазначено, що порядок розподілу та відшкодування судових витрат, понесених під час розгляду цивільної справи, суд вирішує у встановленому процесуальним законом порядку за правилами цивільного судочинства за результатами розгляду відповідного позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19)) зазначено, що Питання про розподіл судових витрат, зокрема судового збору, понесених під час розгляду адміністративної справи, вирішує у встановленому процесуальним законом порядку відповідний адміністративний суд, а не загальний суд у позовному провадженні за правилами цивільного судочинства.
 
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що чинним законодавством, зокрема ч. 1 ст. 12  Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», визначено порядок відшкодування такої шкоди, до якої віднесено, зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
 
Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.
 
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21), Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 333/146/21 (провадження № 61-8090св22), від 17 травня 2023 року в справі № 708/639/21 (провадження № 61-12278св22), від 20 вересня 2023 року в справі № 495/10542/21 (провадження № 61-3212св23), які не були враховані судом першої інстанції. 
 
Також в постанові від 21 серпня 2024 року в справі № 757/16165/21 (провадження № 61-16238св23), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, Верховний Суд зазначив, що Суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат позивача у зв`язку з наданням йому правової допомоги у кримінальному провадженні, дійшли обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у визначеному розмірі в межах даної справи.
 
Таким чином, звернувшись у порядку цивільного судочинства із позовом до Печерського районного суду м. Києва, позивач реалізував своє право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.
Враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими доводи Київської обласної прокуратури у відзиві на апеляційну скаргу, з посиланням на правові висновки Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 529/1007/16-ц, що чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні.
 
Апеляційний суд звертає увагу, що в справі № 529/1007/16-ц, на яку посилався прокурор, встановлені обставини є відмінними, оскільки в справі № 529/1007/16-ц судом встановлено, що зі змісту вказаних документів не вбачається, що витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. позивач понесла саме у цій справі. Вказане також підтверджується рішенням суду першої інстанції, зі змісту якого вбачається, що витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. позивач понесла у зв`язку із наданням їй такої допомоги як у цій справі, так і у раніше розглянутій справі № 529/1196/15-ц (тобто обидві справи розглянуто за правилами цивільного судочинства).
 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з Державного бюджету України 600000 грн. компенсації моральної шкоди.
 
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
 
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
 
Відповідно до  ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;
інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;
представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до  ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
 
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
 
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).
 
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі 607/4341/20).
 
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/16).
 
Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України).
 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20.
 
На підтвердження обставин, якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги, ним надано копію договору від 08 червня 2015 року, укладеного з адвокатом Баховським М.М., акт приймання-передачі від 22 січня 2021 року, за змістом якого Баховський М.М. передав, а ОСОБА_1 прийняв правову допомогу, надану адвокатом, загальною вартістю 600000 грн., а також чотири квитанції до прибуткового касового ордера (а. с. 29 - 30).
 
Разом із тим, квитанції до прибуткового касового ордера за 08 червня 2015 року, 01 грудня 2016 року, 01 грудня 2017 року, 19 грудня 2018 року не містять відомостей та належних реквізитів на підтвердження надання та оплати юридичної допомоги ОСОБА_1 саме у кримінальному провадженні № 12014110100000058 від 14 січня 2014 року відносно ОСОБА_1 В квитанціях зазначено лише дату договору, на підставі якого сплачено грошові кошти - 08 червня 2015 року. 
 
Інших належних документів, квитанцій про оплату, які б підтверджували обґрунтованість понесених витрат за надання правової допомоги адвокатом, до позову не надано.
 
Крім того, в акті приймання-передачі від 22 січня 2021 року зазначено, що сторони узгодили ціну 1 години правової допомоги в сумі 6000 грн., однак в договорі від 08 червня 2015 року, за змістом якого адвокат Баховський М.М. бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу підзахисному ОСОБА_1 в кримінальному провадженні № 12014110100000058  від 14 січня 2014 року, всупереч ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо не погоджено, і будь-яких додаткових договорів, в яких сторонами узгоджувалася ціна правової допомоги, позивачем не надано.
 
Також в акті приймання-передачі від 22 січня 2021 року зазначено про надання правової допомоги у вигляді участі в слідчих діях - 3 години, участі в судових засіданнях - 72 години, підготовки клопотань, скарг, заяв, збирання доказів захисту - 20 годин, разом 100 годин, однак тривалості часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, належними та допустимими доказами не доведено. Такими доказами в даному випадку могли би бути копії відповідних клопотань, скарг і заяв, копії журналів судових засідань.
 
Враховуючи вищевикладене, позивачем у даній справі не підтверджено належними та допустимими доказами кількість часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, дійсність та необхідність адвокатських витрат, а також фактичного понесення витрат саме за договором про надання правової допомоги в кримінальному провадженні № 12014110100000058, отже, позов є недоведеним та необґрунтованим.
 
Доводи позивача в апеляційній скарзі, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 24 квітня 2015 року до 22 грудня 2020 року, і що відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 56 Конституції України, ст. 1 - 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» він має беззаперечне право на відшкодування державою шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, не є самі по собі підставою для задоволення позову, оскільки не звільняють позивача від обов`язку документального підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, чого позивачем в межах даної справи здійснено не було.
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного в цілому висновку про відмову в позові, однак виходив із помилкових мотивів, посилаючись на те, що законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в кримінальній справі у порядку цивільного судочинства, та на відсутність правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу зі шкодою (збитками) в розумінні положень чинного законодавства, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладання мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
 
В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.
 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишається задоволеним, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України та стягнення витрат на правничу допомогу, про що в апеляційній скарзі просив позивач, апеляційним судом не здійснюється.
 
Керуючись ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Баховським Михайлом Михайловичем , задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.