ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/750/23  Номер провадження 22-ц/814/2345/24	Головуючий у 1-й інстанції Косик С.М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лісіцького Андрія Валерійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 11 березня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 09:44:27 год. до 10:17:18; дата виготовлення повного тексту рішення – 11 березня 2024 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факта перебування у трудових відносинах. 
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, 

установив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким: 
встановити факт трудових відносин з 14.12.2020 по 31.08.2022 року між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ; 
внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про прийняття на роботу на посаду підсобного робітника з грудня 2020 року; 
зобов`язати ФОП ОСОБА_2 нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 14.12.2020 по 31.08.2022 року. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з грудня 2020 року він здійснював трудову діяльність у фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на посаді різноробочого за усною домовленістю з відповідачкою про укладення в подальшому трудового договору.
Господарську діяльність ФОП ОСОБА_2 здійснювала тривалий час за адресою: АДРЕСА_1 , по переробці рослинності різного сорту.
З грудня 2020 року відповідачка на правах керівника цеху допустила позивача на посаду підсобного робітника (різноробочого) до виконання трудових обов`язків, які складалися з того, що працював він з 08:00 год до 19:00 години, це була зміна; виконував норму по переробці рослинності та інші різні роботи на території та цеху; у відсутності відповідачки підпорядковувався ОСОБА_3 , який теж працював як найнятий працівник у ФОП ОСОБА_2 . Оплату здійснювавла відповідачка або ОСОБА_3 , також грошові кошти перераховували на карту.
У період з вересня 2022 року по січень 2023 позивач перестав здійснювати трудову діяльність у відповідачки про причині заведення кримінального провадження № 32020170000000020 від 16.07.2020 року.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 11 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі адвокат Лісіцький А.В., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення його позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд мав розглянути справу в порядку окремого провадження, оскільки у межах заявлених вимог відсутній спір про право.
Суд першої інстанції, виклавши свою оцінку наданим у справу доказам, не звернув уваги на відсутність будь-яких обгрунтованих заперечень з боку відповідачки, у зв`язку з чим не з`ясував істотних обставин, не перевірив належним чином доводів позивача, тому дійшов хибного висновку про недоведеність заявлених вимог. 

Відзив на апеляційну скаргу судом не отримано. 

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
        Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_2 (а.с.9,10).
Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31).
За інформацією Головного управління ДПС у Полтавській області від 10.11.2023 за № 19488/5/16-31-19-0217 ОСОБА_2 в грудні 2020 року сплату податків не здійснювала. В 2021 році ОСОБА_2 сплатила до бюджету 44 643,52 грн, в тому числі 27 632,29 грн податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та 17 011,23 грн військового збору, що сплачується фізичними особами за результататми річного декларування. За січень-серпень 2022 року ОСОБА_2 сплатила 325,00 грн податків та зборів, в тому числі 250,00 грн податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та 75,00 грн військового збору, що сплачується фізичними особами за результататми річного декларування (а.с.119).
В кримінальному провадженні № 32020170000000020 від 16.07.2020 року постановлено ухвали про надання дозволу на проведення обшуку за місцем знаходження нерухомого майна ОСОБА_2 (а.с.127-139).
З наданих позивачем банківських квитанцій вбачається, що  ОСОБА_4  перерахувала грошові кошти 09.10.2022 в розмірі 7 035,18 грн та 01.09.2022 в сумі 5 025,13 грн. зазначені кошти перераховані на користь  ОСОБА_5  (а.с.21,22).
ОСОБА_1 звертався до Управління Держпраці у Полтавській області зі скаргою, в якій просить призначити позапланову перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо дотримання законодавства про працю (а.с.24).
Як вбачається з листа Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, з ФОП ОСОБА_2 проведено інформаційно-роз`яснювальну роботу щодо дотримання норм діючого законодавства, зокрема з питань оформлення трудових відносин з найманими працівниками та відповідальності за порушення вимог законодавства про працю, та роз`яснено позивачу про вирішення трудових спорів за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи (а.с.13-15).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виконання позивачем трудових функцій у період з 14 грудня 2020 року по 31 серпня 2022 року не доведено належними і допустимими доказами.
Суд першої інстанції проаналізував подані позивачем докази: банківські квитанції про перерахування грошових коштів, ухвали суду про надання дозволу на проведення обшуку за місцем знаходження нерухомого майна відповідачки, реєстр відпрацьованих змін (у копіях, які не є читабельними), показання свідків, і дійшов висновку, що ці докази у сукупності не підтверджують факт перебування позивача у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 .
У застосуванні норми права до спірних правовідносин суд керувався висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання апеляційного суду оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням наведених вимог закону.
У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2023 року (справа № 754/12104/20-ц) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах. 
«У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині другій статті 2 КЗпП України зазначено, що працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі чи організації, або з фізичною особою.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою.
Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.
Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документа про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.
З огляду на ці положення позивач повинен був дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо.
Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від: 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц, 13 квітня 2020 року у справі
№ 344/2293/19, 24 листопада 2021 року у справі №361/3422/19, від 16 червня 2022 року у справі № 638/16444/19, 08 вересня 2023 року у справі № 132/1587/22.»
Відповідно до ст.12, ст.77, ст.78, ст.79, ст.80, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно правил оцінки доказів (ст.89 ЦПК України) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       У межах розгляджу цієї справи позивач подав суду докази на підтвердження заявлених вимог, яким суд першої інстанції дав належну оцінку. Зокрема, слід погодитися із тим, що показання свідків, у тому числі письмові, не є належними і достатніми доказами у справах такої категорії; надані копії реєстру відпрацьованих змін є нечитабельними, отже не містять даних про обставини, які є істотними для цієї справи; надані копії квитанцій про перерахування коштів містять відомості про переказ коштів між особами, які не є учасниками справи.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав розглянути справу в порядку окремого провадження, є необгрунтованими, так як позивач пред`явив до суду саме позов, у якому, окрім вимоги про встановлення факта перебування у трудових відносинах, заявлені також вимоги про покладення на відповідачку обов`язку вчинити певні дії.
       Як слідує з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 повідомлялася належним чином про розгляд справи у суді (а.с.75,77,85,87,98,100,108,110,121,123,151,153,166,168,178,182,183), проте жодних пояснень чи заперечень на позов не подала.
       Наведена обставина з урахуванням приписів ст.13, ст.81 ЦПК України не є безумовною підставою для задоволення позову, оскільки не звільняє позивача від обов`язку довести належними, допустимими і достатніми доказами обставини, на які він посилається у підтвердження заявлених вимог. 
Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів. 
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд   
ухвалив:

Апеляційну скаргу адвоката Лісіцького Андрія Валерійовича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 11 березня 2024 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 18 вересня 2024 року.

Головуючий суддя                                                  О.А. Лобов

Судді:                                                                              А.І.Дорош

                                                                                             В.М.Триголов