ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 369/15888/21
провадження № 61-15027св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., 
Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл», в інтересах якого діє адвокат Мелехова Оксана Сергіївна, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Волчка А. Я., та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, прийняту колегією у складі суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Немировської О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовами
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Софія Ойл» про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що 22 вересня 2017 року вона уклала з ТОВ «Софія Ойл» договір позики грошей, відповідно до умов якого передала у власність товариства грошові кошти у розмірі 126 000 доларів США без нарахування процентів на строк до 1 січня 2020 року.
ТОВ «Софія Ойл» частково повернуло грошові кошти, однак у подальшому припинило виконувати зобов`язання за цим договором і порушило строк його виконання.
З урахуванням останнього платежу (15 грудня 2020 року) залишок непогашеної заборгованості за договором на 25 вересня 2021 року без урахування штрафних санкцій та дисконтування становить 84 493 доларів США.
Зазначала, що на примірнику договору ТОВ «Софія Ойл» наявні розписки сина позивача за первісним позовом - ОСОБА_2 про отримання платежів (повернення коштів), їх розмір та дату отримання.
На дату подання позову заборгованість за договором позики становить
89 350,71 доларів США, яка складається з основної заборгованості у розмірі 84 493 доларів США та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язань 
у розмірі 4 857,71 доларів США.
За таких обставин просила стягнути з ТОВ «Софія Ойл» вказану заборгованість.
У червні 2022 року ТОВ «Софія Ойл» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики.
В обґрунтування позову вказувало, що згідно з пунктами 1, 2 договору позики грошей від 22 вересня 2017 року ОСОБА_1 передала у власність ТОВ «Софія Ойл» грошові кошти у розмірі 126 000 доларів США, а ТОВ «Софія Ойл» прийняло ці кошти та зобов`язалося повернути їх до 1 січня 2020 року.
Товариство заперечує факт проведення розрахунків сторонами за спірним договором в готівковій формі. Син позивача за первісним позовом ввів в оману директора товариства щодо обставин, які мають істотне значення, підписавши у неї договір без передачі грошових коштів.
Грошові кошти згідно з оспорюваним договором позики не надходили на розрахунковий рахунок ТОВ «Софія Ойл»  з 1 вересня до 31 грудня 2017 року, що підтверджується довідкою Акціонерного товариства Комерційний банк (далі - 
АТ КБ) «ПриватБанк» від 14 грудня 2021 року та випискою за поточним рахунком.
Зазначало, що оспорюваний договір не є допустимим доказом факту отримання товариством грошових коштів від ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 не передавала грошові кошти товариству на виконання договору позики, тому цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
На думку позивача за зустрічним позовом, договір позики грошей від 22 вересня 2017 року, укладений ОСОБА_1 та ТОВ «Софія Ойл», підлягає визнанню недійсним з підстав, визначених частиною першою статті 215, частиною п`ятою 
статті 203 та частиною першою 230 ЦК України.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 червня 
2023 року первісний позов задоволено.
Стягнено з ТОВ «Софія Ойл» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики  від 22 вересня 2017 року у розмірі 84 493 доларів США, три проценти річних за прострочення повернення позики у розмірі 4 857,71 грн, 39 038,92 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу і на проведення експертизи та 12 754,20 грн - на відшкодування судового збору.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оригінал договору позики грошей від 22 вересня 2017 року є належним та допустимим письмовим доказами передачі коштів позичальнику. ТОВ «Софія Ойл» не виконало належним чином зобов`язання за цим договором, тому заборгованість товариства за позикою складає 84 493 доларів США. Крім того, місцевий суд вважав обґрунтованими вимоги про стягнення з товариства трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 4 857,71 доларів США. Суд першої інстанції зазначив, що подані ТОВ «Софія Ойл» докази щодо незарахування коштів за позикою на рахунки товариства не спростовують факт підписання договору позики грошей і отримання товариством готівкових коштів у доларах США.
Встановивши, що ТОВ «Софія Ойл» не довело підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, для визнання недійсним договору позики, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Софія Ойл» залишено без задоволення, а рішення  Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 червня 2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові, зазначивши про їх відповідність обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У жовтні 2023 року представник ТОВ «Софія Ойл» - адвокат Мелехова О. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами висновків щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), постановах Верховного Суду від 25 березня 
2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19) та постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, щодо обов`язку суду встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Зазначає про неврахування судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20), від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 26 травня 2021 року у справі № 758/8022/14-ц (провадження № 61-14173св20), про те, що внесення коштів за договором позики від фізичної особи юридичній особі має підтверджуватися відповідними платіжними документами.
На думку заявника, суди попередніх інстанцій порушили принцип змагальності сторін, про необхідність забезпечення якого зазначав Верховний Суд у постановах 
від 27 вересня 2023 року у справі № 567/1042/22 (провадження № 61-9773св23), 
від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21 (провадження № 61-9158св22), 
від 24 травня 2023 року у справі № 567/792/22 (провадження № 61-431св23) та 
від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22 (провадження № 61-2665св23).
Вважає неврахованим судами попередніх інстанцій висновок щодо 
розрахунку трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання, викладений у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 308/3956/15-ц (провадження № 61-8074св22) та від 2 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19.
Зазначає про недослідження судами зібраних у справі доказів, а саме: договору позики від 22 вересня 2017 року, розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів для передачі ОСОБА_1 , висновку експерта від 14 січня 2022 року 
№ КСЕ-19-22/177; довідки АТ КБ «ПриватБанк» про обіг та сальдо від 14 грудня 
2021 року; фінансового звіту суб`єкта малого підприємства (баланс) за 2017 рік; заключної виписки за рахунком ТОВ «Софія Ойл» в АТ КБ «ПриватБанк» за період 
з 20 вересня 2017 року до 22 вересня 2017 року; бухгалтерської довідки 
ТОВ «Софія Ойл» від 10 грудня 2021 року № 11 червня 2021 року; роздруківки листування між директором товариства ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів - відомостей про майновий стан і доходи ОСОБА_1 у період з 1 січня 2010 року до 31 грудня 2017 року, та допит свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Також заявник вважає, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - висновку Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 14 січня 
2022 року № КСЕ-19-22/177 та розписок невідомої особи про отримання грошових коштів для передачі ОСОБА_1 .
Позиція інших учасників справи
У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлова Н. Є. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «Софія Ойл», в якому зазначив про безпідставність її доводів та правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 6 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 7 червня 2023 року в частині стягнення з ТОВ «Софія Ойл» на користь ОСОБА_1 89 350,71 доларів США у відшкодування заборгованості за договором позики від 22 вересня 2017 року; 39 038,92 грн - витрат на професійну правничу допомогу та проведення експертизи; 12 754,20 грн - судового збору до закінчення його перегляду в касаційному порядку
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої 
Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 2 жовтня 2020 року 
у справі № 911/19/19, у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року 
у справі № 308/3956/15-ц (провадження № 61-8074св22), від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22 (провадження № 61-2665св23), від 24 травня 2023 року у справі № 567/792/22 (провадження № 61-431св23), від 18 січня 2023 року 
у справі № 601/2139/21 (провадження № 61-9158св22), від 27 вересня 2023 року у справі № 567/1042/22 (провадження № 61-9773св23), від 26 травня 2021 року у справі № 758/8022/14 (провадження № 61-387св22), від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18), від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19), від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 21 липня 2021 року), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України)).
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 як позикодавець та ТОВ «Софія Ойл» як позичальник уклали договір позики грошей від 22 вересня 2017 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність ТОВ «Софія Ойл» грошові кошти у розмірі 126 000 доларів США без нарахування процентів на строк до 1 січня 2020 року.
Пунктом 4 вказаного договору сторони погодили, що позикодавець передає позичальнику в день підписання сторонами цього договору грошові кошти в сумі, зазначеній в пункті 1 цього договору. Своїм підписом на договорі позичальник підтверджує факт отримання суми позики в розмірі 126 000 доларів США.
Зі змісту пункту 10 договору позики грошей від 22 вересня 2017 року суди встановили, що цей договір є укладеним з моменту передання грошових коштів. Передача грошових коштів проведена до підписання цього договору.
Суди встановили, що ТОВ «Софія Ойл» з 10 листопада 2017 року до 15 грудня 
2020 року повернуло через ОСОБА_2 (син позивача за первісним позовом) грошові кошти на виконання договору позики у розмірі 41 507 доларів США. Іншу частину позики у визначений договором строк товариство не повернуло.
Зі змісту висновку Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14 січня 2022 року № КСЕ-19-22/177 суди встановили, що:
- у договорі позики грошей від 22 вересня 2017 року на першому-третьому аркушах нанесено друкований текст та підписи від імені директора ТОВ «Софія Ойл» Орлової Анастасії, після чого - відбитки печатки ТОВ «Софія Ойл»;
- відбитки печатки ТОВ «Софія Ойл», проставлені у договорі позики грошей 
від 22 вересня 2017 року, та досліджувані відбитки печатки ТОВ «Софія Ойл», проставлені у відзиві на позовну заяву від 22 грудня 2021 року, нанесені однією і тією самою печаткою;
- перші підписи справа від печатки ТОВ «Софія Ойл» на першому, другому аркушах та підпис в графі «Позичальник:» на третьому аркуші договору позики грошей 
від 22 вересня 2017 року і підписи від імені директора ТОВ «Софія Ойл» 
Орлової А. Ю. у відзиві на позовну заяву від 22 грудня 2021 року виконані однією особою.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
За своїми характеристиками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою і у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року 
у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові 
від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обґрунтовуючи підстави позову та часткове виконання умов договору позики грошей від 2 вересня 2017 року, ОСОБА_1 посилалася на пункт 4 зазначеного договору, за змістом якого ТОВ «Софія Ойл», від імені якого діяла його директор ОСОБА_6 , грошові кошти за договором позики отримало.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року 
у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду 
у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року 
у справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики 
(постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22).
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що отримання грошових коштів позивачем за зустрічним позовом підтверджується змістом договору позики 
від 22 вересня 2017 року; дійсність підписів директора ТОВ «Софія Ойл» і справжність печатки товариства поверх тексту договору підтверджена експертним дослідженням. Суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали цей договір належним та допустимим письмовим доказом факту передачі ОСОБА_1 коштів відповідачу за первісним позовом, що не спростував позивач за зустрічним позовом.
Місцевий суд врахував, що невідображення зазначеної позики в обліку зобов`язання товариства не спростовує фактів підписання директором ТОВ «Софія Ойл» ОСОБА_3 договору та отримання нею готівкових коштів.
Крім того, встановивши, що ТОВ «Софія Ойл» не довело підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України для визнання недійсним договору позики, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Доводи касаційної скарги проневрахуванням судами висновків щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), постановах Верховного Суду, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), та постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року 
у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, відхиляються касаційним судом, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечать зазначеним висновкам Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду та Верховного Суду України.
Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків щодо застосування вказаних норм матеріального права, 
викладених у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18) та від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19), оскільки правовідносини, які виникли у справі, що переглядається, не є подібними правовідносинам сторін у зазначених справах, які переглядалися касаційним судом, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини.
Так, у справі № 569/1646/14-ц заявник зазначав про те, що грошові кошти за спірним договором позики від 14 листопада 2011 року СТОВ «Заповіт» не отримувало. При цьому заявник стверджував, що між сторонами існували інші правовідносини, які виникли внаслідок укладення договору про інвестування у вирощування великої рогатої худоби від 14 листопада 2011 року та договору про спільну діяльність від 20 грудня 2011 року.
У справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18) судами попередніх інстанцій встановлено, що у договорі позики відсутня заява позичальника про те, що гроші від позикодавця за цим договором отримано до його підписання або під час підписання, відсутня заява також і про отримання грошових коштів після підписання договору позики.
В справі № 205/5292/15-ц зі змісту розписки, підписаної ОСОБА_3 17 серпня 
2014 року, суди встановили, що грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США від ОСОБА_1 отримала ОСОБА_2. Також договором позики від 17 серпня 2014 року, який укладено ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), обов`язок з повернення коштів покладається саме на позичальника ОСОБА_2. Крім того, під час судового засідання 17 вересня 2015 року позивач зазначав, що вказана у договорі позики від 17 серпня 2014 року сума у розмірі 20 000 доларів США є боргом відповідачів за невиконані грошові зобов`язання у минулому. При цьому будь-яких відомостей щодо уповноваження ОСОБОЮ_2 інших осіб, у тому числі ОСОБИ_3, на укладення оспорюваних боргових документів, матеріали справи не містять.
Верховний Суд відхиляє посилання заявника про неврахування судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24 червня 
2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20), від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 26 травня 2021 року у справі № 758/8022/14-ц (провадження № 61-14173св20), про те, що внесення коштів за договором позики від фізичної особи юридичній особі має підтверджуватися відповідними платіжними документами, оскільки у вказаних справах встановлені інші фактичні обставини, а саме:
-  у справі № 686/19271/19 предметом позову є розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення збитків;
- у справі № 169/506/17 суди встановили узгодження сторонами 
у підпунктах 3.1, 3.2 пункту 3 договору позики того, що сума позики перераховується в безготівковому порядку на поточний рахунок або готівкою в касу позичальника і днем надання позики вважається день зарахування суми позики на поточний рахунок або в касу позичальника;
- у справі № 569/1646/14-ц суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд суду першої інстанції, зазначив про існування між сторонами інших правовідносини, ніж ті, що обумовлені договором позики;
- направляючи справу № 758/8022/14-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд зазначив, що цей суд не перевірив належним чином, чи був уповноваженим ОСОБА_3 (особа, яка підписала квитанцію до касового прибуткового ордеру № 18) отримувати грошові кошти від фізичних осіб та підписувати прибуткові касові ордери, квитанції тощо, оскільки відповідач у апеляційній скарзі наголошував на тому, що на час укладення договору позики ОСОБА_3 був звільнений з відповідної посади у товаристві.
При цьому у справі, яка переглядається, предметом первісного позову є стягнення заборгованості за договором позики, пунктом 4 якого сторони погодили порядок передачі грошових коштів товариству в день підписання сторонами цього договору, а директор товариства своїм підписом на договорі як позичальник підтверджує факт отримання суми позики в розмірі 126 000 доларів США. Отже фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах №№ 686/19271/19, 169/506/17, 569/1646/14-ц та 758/8022/14-ц є відмінними.
Безпідставними є посилання заявника про неврахування судами висновків, викладених у постановах від 27 вересня 2023 року у справі № 567/1042/22 (провадження № 61-9773св23), від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21 (провадження № 61-9158св22), від 24 травня 2023 року у справі № 567/792/22 (провадження № 61-431св23) та від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22 (провадження № 61-2665св23) щодо необхідності додержання принципу змагальності, оскільки під час касаційного перегляду справи не встановлено порушення цього принципу як судом першої інстанції, так і апеляційним судом.
Саме по собі посилання заявника на помилковість розрахунку трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання та неврахування в цій частині висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 жовтня 2023 року 
у справі № 308/3956/15-ц (провадження № 61-8074св22) та від 2 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, без обґрунтування, в чому саме полягає неправильність такого розрахунку і який висновок Верховного Суду не врахований судами, не може бути підставою для скасування судових рішень.
Доводи касаційної скарги про недослідження судами зібраних у справі доказів є безпідставними, оскільки суди надали оцінку усім поданим сторонами доказам, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Посилання заявника на необґрунтоване відхилення клопотання про витребування доказів - відомостей про майновий стан і доходи ОСОБА_1 у період з 1 січня 2010 року до 31 грудня 2017 року, є безпідставними, оскільки докази, які просило товариство витребувати, не містять інформації щодо предмета доказування у справі про стягнення боргу за договором позики, тому підстави для їх витребування відсутні.
Не впливають на правильність вирішення справи і доводи касаційної скарги про встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - висновку Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 14 січня 2022 року № КСЕ-19-22/177 та розписок невідомої особи про отримання грошових коштів для передачі ОСОБА_1 , оскільки відсутні підстави вважати, що ці докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК 
України судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанцій та постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо поновлення виконання рішення
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.
Оскільки касаційну скаргу ТОВ «Софія Ойл», в інтересах якого діє адвокат Мелехова О. С., залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 червня 2023 року.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл», в інтересах якого діє адвокат Мелехова Оксана Сергіївна, залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 червня 2023 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» на користь ОСОБА_1 89 350,71 доларів США у відшкодування заборгованості за договором позики 
від 22 вересня 2017 року; 39 038,92 грн - витрат на професійну правничу допомогу та проведення експертизи; 12 754,20 грн - судового збору.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк