Дата документу 03.07.2024 Справа № 331/4579/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 331/4579/21         Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В. Провадження № 22-ц/807/1450/24         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 липня 2024 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Онищенка Е.А.,  Кочеткової І.В.,  Волчанової І.М.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Загрія Надії Юріївни на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання договору дарування квартири, недійсним, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання договору дарування недійсним, - 

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та з урахуванням поданої у червні 2023 року заяви про зміну підстав позову, до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору дарування квартири.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 29 березня 2008 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 , зареєстрований Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 105. Після укладання шлюбу вона не змінювала своє прізвище та залишилася « ОСОБА_4 ».

Від шлюбу сторони мають дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про що м. Запоріжжя відділом реєстрації актів Орджонікідзевського районного управління юстиції у м. Запоріжжя складено відповідний актовий запис за № 218, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Під час шлюбу подружжям було набуте нерухоме майно серед якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м.

Згодом між подружжям почалися суперечки та на думку позивача, ОСОБА_1 , діючи навмисно та цілеспрямовано вів її в оману запропонувавши схему поділу спільного майна шляхом укладання з її боку договору дарування квартири АДРЕСА_1 на його ім`я, а він в якості компенсації за вказану квартиру передає їй частину спільних грошових коштів у розмірі 45 000,00 доларів США набутих під час шлюбу.

30 червня 2021 року будучи впевненою в щирості ОСОБА_1 , виконати усну домовленість, виконала свою частину та уклала Договір дарування квартири посвідчений ОСОБА_6 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстраційним № 1387, при цьому ОСОБА_1 , відзразу відмовився виконати свою частину домовленості та не передав їй частину спільних грошових коштів у розмірі 45 000,00 доларів США набутих під час шлюбу.

Вважає, що відповідач ввів її в оману щодо дійсності своїх намірів, адже якщо б вона знала про те, що відповідач не збирається передавати на її користь грошові кошти у розмірі 45000 доларів США в рахунок поділу спільного майна подружжя, то вона би не укладала договір дарування квартири АДРЕСА_1 , так як не мала наміру вчиняти безоплатне дарування належної їй на праві власності квартири відповідачу. 

Ураховуючи викладене, посилаючись на положення частини першої статті 230 ЦК України, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2397007323101, номер запису про право власності/довірчої власності: 42745286), укладений 30 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений ОСОБА_6 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстраційним № 1387 від 30.06.2021 року. Стягнути судові витрати за розгляд справи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .. 

У квітні 2023 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання договору дарування недійсним.

В обгрунтування позову, ОСОБА_3 зазначає, що 01 квітня 2021 року він уклав з ОСОБА_2 в простій письмовій формі Попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . За умовами цього договору сторони зобов`язалися не пізніше 05 липня 2021 року укласти основний договір купівлі-продажу зазначеної квартири, за ціною 699000, 00 грн, що на момент укладення становить еквівалент 25000, 00 доларів США, який сторони зобов`язались посвідчити нотаріально у будь-якого нотаріуса в межах Запорізького нотаріального округу.

Для забезпечення виконання зобов`язання щодо укладення основного договору ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_2 забезпечувальний платіж у розмірі 279600, 00 грн, що на момент укладення становить еквівалент 10000, 00 доларів США. Проте, ОСОБА_2 протягом тривалого часу ухиляється від укладення основного договору. Крім того, для ОСОБА_3 стали повною несподіванкою обставини щодо укладення 30 червня 2021 року між ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_1 договору дарування вищезазначеної спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., за реєстраційним номером 1387. 

Отже, ОСОБА_2 , в порушення вимог передбачених п.2.1.3 Попереднього договору, а саме: Перша сторона не буде укладати щодо квартири зазначеної у п.1.1 статті 1 Попереднього договору будь-яких інших правочинів, які б зумовили виникнення права власності на нерухомість у третіх осіб, що буде підставою визнання Другою стороною можливих правочинів недійсними, достеменно обізнана про наявність правочину - Попереднього договору та отримавши забезпечувальний платіж у розмірі - 279 600,00 грн, здійснила його протиправне відчуження третій особі ОСОБА_1 на підставі Договору дарування, чим порушила його права. Як йому відомо, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є чоловіком та дружиною, тому на його думку метою укладання правочину (Договору дарування) щодо відчуження спірної квартири, яка є предметом Попереднього договору є ухилення від укладання Основного договору купівлі-продажу квартири.

Просить суд визнати недійсним договір дарування квартири б/н від 30.06.2021 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2397007323101, номер запису про право власності/довірчої власності: 42745286) посвідчений ОСОБА_6 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстраційним № 1387 від 30.06.2021 року; визнати Попередній договір від 01.04.2021 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсним з моменту його укладання; визнати право власності на нерухоме майно однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2397007323101) за ОСОБА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири б/н від 30.06.2021 року укладений між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 06.06.2000 року, місце реєстрації: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 04.12.1999 року, місце реєстрації: АДРЕСА_5 ) загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2397007323101, номер запису про право власності/довірчої власності: 42745286), посвідчений ОСОБА_6 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстраційним № 1387 від 30.06.2021 року.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання договору дарування квартири недійсним, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1362 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, в частині задоволених позовних вимог про визнання договору дарування квартири б/н від 30.06.2021 року недійсним, ОСОБА_1 , в особі представника, адвоката Загрія Н.Ю. подав апеляційну скаргу,  в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири від б\н від 30 червня 2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. за реєстраційним номером № 1387 від 30 червня 2021 року. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те,  що суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного рішення показання свідка ОСОБА_5 , зі свідчень якого вбачається, що він особисто був присутнім при бесіді батьків, коли ОСОБА_1 пообіцяв його матері сплатити за квартиру АДРЕСА_6 тисяч доларів США. Умовний обмін нерухомого майна на грошові кошти прямо врегульовано положеннями Цивільного кодексу України ( договір купівлі-продажу), якими визначені обов`язкова письмова форма та нотаріальне посвідчення такої угоди, проте, така письмова угода між сторонами не укладалась, тому рішення не може грунтуватися на свідченнях свідків. Суд не взяв до уваги, що підписавши оспорюваний договір позивач тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами укладеного договору дарування. Відповідно до п.10 оспорюваного договору, дарувальнику роз`яснено, що за своє природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. На виконання спірного договору дарування було передано майно, що підтверджується самим договором дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем. Отже, посилання позивача на те, що оспорюваний правочин був укладений у зв`язку з існуванням між сторонами домовленості про передання їй грошових коштів, яке відповідач не виконав, само по собі не є законною підставою для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦПК України, оскільки, підписавши у нотаріуса такий договір, позивач підтвердила, що передає належну їй квартиру у власність відповідачу безоплатно. Будь-якого обов`язку обдарованого на користь дарувальника або третіх осіб сторони в договорі не визначили. Таким чином, рішення суду першої інстанції грунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального закону та визнанні встановлених обставин, які не були доведені позивачем. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

ОСОБА_2 , яка була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи через свого представника, адвоката Білицького Є. М., про що свідчить довідка Запорізького апеляційного суду про доставку судової-повістки повідомлення про судове засідання в його електронний кабінет 19 червня 2024 року ( т. 3 а.с. 133), третя особа ОСОБА_3 повідомлений про дату, час та місце розгляду справи через свого представника, адвоката Тітова В.А., ( т. 3 а.с. 132), третя особа приватний нотаріус Швецова О.С. повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення судової повістки ( т. 3 а.с. 134) до апеляційного суду не з`явилися про причини неявки ОСОБА_2 суд не повідомила. Від представника третьої особи ОСОБА_3 , адвоката Тітова В.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з тим, що він не отримав апеляційну скаргу.

Крім того, про судове засідання, яке призначено на 03 липня 2024 року на 09 годину 40 хвилин ОСОБА_2 була повідомлена за номером її мобільного телефону, який зазначено нею в позовній заяві ( т. 1 а.с.3), про що свідчить телефонограма працівника суду ( т. 3 а.с. 135).

Отже, ОСОБА_2 була обізнана про розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції, розгляд якої було призначено на 03 липня 2024 року на 09 годину 40 хвилин.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що   Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Швецова О.С. були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд  вважає за  потрібне розглянути  справу в даному судовому засіданні.

Клопотання  представника третьої особи ОСОБА_3 , адвоката Тітова В.А.про відкладення розгляду справи на іншу дату не підлягає задоволенню, оскільки причина неявки в судове засідання, яке зазначено адвокатом Тітовим В.А в клопотанні про відкладення справи на іншу дату колегією суддів визнана неповажною. Апеляційна скарга була доставлена в електронний кабінет адвоката Тітова В.А. 03 червня 2024 року, про що свідчить довідка Запорізького апеляційного суду ( т. 3, а.с. 120), ухвала про відкриття провадження у справі була доставлена в електронний кабінет ОСОБА_7 13 червня 2024 року ( т. 3 а. с. 123), тому він мав достатньо часу та можливість скористатися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення переглядається в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири б\н від 30 червня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. за реєстраційним № 138, недійсним. В іншій частині рішення суду не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири б\н від 30 червня 2021 року, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог щодо відсутності у ОСОБА_2 під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого ОСОБА_1 й передачу майна за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового характеру ( передачі грошей у розмірі 45000, 00 доларів США в рахунок поділу майна подружжя), що є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 230 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 29 березня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який вони зареєстрували у Орджонікідзевському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції про що складено актовий запис № 105, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 від 29.03.2008 року. Після укладання шлюбу вона не змінювала своє прізвище та залишилася « ОСОБА_4 » (т.1 а.с.14).

Від шлюбу сторони мають дитину: ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_4 про що м. Запоріжжя відділом реєстрації актів Орджонікідзевського районного управління юстиції у м. Запоріжжя складено відповідний актовий запис за № 218, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.15).

Під час шлюбу з ОСОБА_1 , було набуте нерухоме майно серед якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м.

30 червня 2021 року, ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) уклали договір дарування, квартири посвідчений ОСОБА_6 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстраційним № 1387 (т.1 а.с.8-10).

Відповідно до п. 1 договору, дарувальник подарував, а обдарований прийняв в дар квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 

Загальна площа квартири 40,97 кв.м. і складається з однієї кімнати житловою площею 20,2 кв.м. 

Квартира, яка дарується за цим договором, належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого Швецовою О.С. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 30 листопада 2010 року за реєстровим №4151, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 03.12.2010 в книзі запису:34400, реєстраційний номер: 13135883.

Відповідно до п.2 договору, дарувальник, свідчить, що дарування здійснюється нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного, а також гарантує, що квартира, яка відчужується за цим договором, до цього договору є її особистою власністю, нікому іншому не продана, не подарована, не є предметом іпотеки, в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, а також повідомляє, що дарунок не має недоліків та особливих властивостей, які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я і майна обдаровуваного та інших осіб. 

Відповідно до п.4 договору, сторони оцінюють цей дар у 555 565 грн. 

Згідно зі звітом про оцінку пароль пошуку ААПКИН911189, виконаний суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 , ринкова вартість об`єкта оцінки – квартира, що є предметом цього договору, на дату оцінки 30.06.2021 року складає 556 565 грн.

Відповідно до п.5 договору, дарувальник та обдаровуваний, підтверджують, що згідно з п.1 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на квартиру, що є предметом цього договору, виникає з моменту прийняття дарунку та відповідно до статті 182 ЦК України підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п.9 договору, дарувальник та обдаровуваний у присутності нотаріуса підтверджують, що: 
- у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними;
- вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково), та вони не обмежені в праві укладати правочини;
- при узгоджені умов договору та укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними як учасниками правочину;
- договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску, на вигідних для них умовах, і не є результатом впливу тяжких обставин, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах;
- правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) та не приховує інший правочин (не є удаваним).

Відповідно до п. 10 договору, дарувальнику роз`яснено, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.
Відповідно до п.14 договору, цей договір містить всі попередні угоди між сторонами стосовно предмету цього договору, відміняє і робить недійсними всі інші зобов`язання, які могли бути прийняті або зроблені сторонами в усній чи письмовій формі до укладення цього договору. 

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 21.08.2021, №271588591, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м., на праві власності належить ОСОБА_1 , право власності набуте 30.06.2021, на підставі договору дарування квартири, серія та номер 1386, виданий 30.06.2021, ОСОБА_6 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу (т.1 а.с.12-13). 

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 (т.1 а.с.15-16).

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_6 , ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 (т.1 а.с.17).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин першої-третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно із частинами першою, третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_2 посилалася на відсутність у неї під час укладання вказаного договору волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного ОСОБА_1 та передачу майна за умови вчинення останнім на її користь передачі грошових коштів у розмірі 45000, 00 доларів США в рахунок поділу спільного майна подружжя, а також здійснення цього правочину під впливом обману з боку відповідача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що "обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)".

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування від 30 червня 2021 року недійсним, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення його в оману з боку ОСОБА_1 під час укладення оспорюваного договору, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Судом не враховано, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції, помилково зазначив, що ОСОБА_2 , вважаючи, що після укладення оспорюваного договору дарування квартири відповідач мав передати їй грошові кошти у розмірі 45000, 00 доларів США в рахунок поділу спільного майна подружжя, не може вважатися помилкою чи обманом у розумінні статей 229, 230 ЦК України.

Крім того, матеріали справи не містять будь-якої письмової домовленості між сторонами проте, що ОСОБА_1 зобов`язується передати ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 45000,00 доларів США, за що ОСОБА_2 має передати ОСОБА_1 за ці кошти однокімнатну квартиру.

Отже, посилання позивача на те, що оспорюваний правочин був укладений у зв`язку з існуванням між сторонами домовленості про передачу ОСОБА_1 грошових коштів, яке відповідач не виконав, само по собі не є законною підставою для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, оскільки, підписавши у нотаріуса такий договір, позивач підтвердив, що передає належну їй квартиру у власність відповідачу безоплатно. Будь-якого обов`язку обдаровуваного на користь дарувальника або третіх осіб сторони в договорі не визначили.

В пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитись свідчення свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або спорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускається як засіб доказування факту вчинення правочину у Цивільному кодексі України визначені прямо.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, покладаючи в основу оскаржуваного рішення показання свідка ОСОБА_5 при відсутності інших належних, достовірних та допустимих доказів суд першої інстанції порушив приписи ст. ст. 78, 79 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції не врахувавши фактичні обставини справи, вимоги закону, не надавши належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи прийшов помилкового висновку про доведеність вчинення відповідачем обману відносно позивача, оскільки за наявними матеріалах справи доказами не встановлено наявності на час укладення оспорюваного договору дарування квартири від 30 червня 2021 року будь-яких обставин навмисного введення позивача ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

З огляду на зазначене, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2024 року в частинні задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним, яке є предметом апеляційного оскарження не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволення позову.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до підпункту «б», "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.2) ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача. 
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в його оскаржуваній частині скасуванню, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1362, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Загрія Надії Юріївни – задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2024 року у цій справі  в частині задоволення позову   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору дарування квартири, судового збору скасувати. Прийняти в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 30 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою Оксаною Сергіївною та зареєстрований в реєстрі за № 1387 – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1362, 00 грн.

В іншій частині рішення суду не оскаржується та не переглядається. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 08 липня 2024 року.
Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Онищенко Е.А. 	Кочеткова І.В.