ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20926/21                                                     Головуючий у І інстанції - Панова Г.В.
                                                                                                   Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  27 червня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                 суддів:                  Бужак Н.П., Костюк Л.О., 

                           при секретарі:                 Руденко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просив:
- визнати протиправними наказ Державної фіскальної служби України від 31.05.2021 № 805 про звільнення з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби України в запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «г» Положення (через скорочення штатів), підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-239309), Начальника третього відділу управління організації викриття економічних злочинів Головного управління оперативно-розшукової діяльності Державної фіскальної служби України з 31.05.2021;
- поновити ОСОБА_1 з 01.06.2021 на посаді Начальника третього відділу управління організації викриття економічних злочинів Головного управління оперативно-розшукової діяльності Державної фіскальної служби України або на іншій аналогічній посаді відповідно до її найменування та нової організаційно-штатної структури Державної фіскальної служби України станом на день фактично поновлення;
- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2021.
Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав на те, що пропозиція призначення на рівнозначну посаду або вакантну посаду останньому не надавалась, а наданий 19.05.2021 аркуш паперу не містив належних реквізитів (без підпису уповноваженої особи та посилання на відповідний наказ, розпорядження, згідно якого надається така пропозиція), в якому була зазначена вакантна посада Старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу Управління оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ГУ ДФС у Луганській області. У зв`язку з тим, що дана пропозиція не була належним чином оформлена, її не можна вважати офіційним документом, тому, звільнення Позивача з посади за пунктом 64 підпунктом «г» Положення (через скорочення штатів), є незаконним.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.
Відзиву Відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, Позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , після закінчення в 2004 року Східноукраїнського національного університету ім. В. Даля, з 22.09.2004 вступив на службу до органів податкової міліції, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці та Витягом з послужного списку.
26 серпня 2020 року Позивача попереджено про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням штату, за відсутності можливого подальшого використання на службі.
Наказом Державної фіскальної служби України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 31 травня 2021 № 805-о, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (зі змінами), п. 7 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 236, Позивача звільнено з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби України в запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «г» Положення (через скорочення штатів), підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-239309) Начальника третього відділу управління організації викриття економічних злочинів Головного управління оперативно-розшукової діяльності Державної фіскальної служби України, з 31.05.2021 (а.с. 18).
Вважаючи вказаний наказ протиправним, а свої права порушеними, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що спірний наказ є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 348.1 статті 348 Податкового кодексу України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.
Згідно з пункту 356.1 статті 356 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня            2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).
Частиною 1 статті 59 Закону № 580-VIII передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до частини 3 статті 61 Закону № 580-VIII за поліцейськими зберігаються всі права, визначені для громадян України Конституцією та законами України, крім обмежень, встановлених цим та іншими законами України.
Згідно з частиною 1 статті 68 Закону № 580-VIII у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.
Відповідно до частини 2 названої статті Закону № 580-VIII поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.
Згідно з частиною 3 статті 68 Закону № 580-VIII поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» від 30.10.1998 № 1716 установлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.
Згідно з підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Таким чином, наведеними правовими нормами передбачено, що особи начальницького складу органів внутрішніх справ можуть бути звільнені в запас через скорочення штатів за умови неможливості їх подальшого використання на службі.
Частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною 2 названої статті КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивачу було підготовлено пропозицію вакантної посади Старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу Управління оперативного забезпечення зон проведення антитерористиної операції Головного управління ДФС у Луганській області. (а.с. 56)
Проте, Позивач у примітках до пропозиції зазначив, що на його думку, дана пропозиція не є офіційним документом, у зв`язку з тим, що відсутній підпис уповноваженої особи ДФС України, дата, номер та інші реквізити згідно чинного законодавства.
Позивачем в апеляційній скарзі зазначено, що пропозиція призначення на рівнозначну посаду або вакантну посаду останньому не надавалась, а наданий 19.05.2021 аркуш паперу не містив належних реквізитів (без підпису уповноваженої особи та посилання на відповідний наказ, розпорядження, згідно якого надається така пропозиція), в якому була зазначена вакантна посада Старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу Управління оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ГУ ДФС у Луганській області.
Разом з тим, Позивачем, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не наведено конкретну норму правового акта, яка була порушена Відповідачем при формуванні пропозиції призначення на вакантну посаду.
Крім того, Позивачем не обґрунтовано, у чому саме полягає порушення прав останнього у контексті нереалізації вказаної пропозиції чи призначення не на ту посаду, яка була в ній запропонована.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Позивач 19.05.2021 фактично відмовився від запропонованої посади, при цьому, Позивач не наводить норм законодавства, які були порушені у формі Пропозиції призначення на вакантну посаду.
Також, колегія суддів звертає увагу, що Позивач особисто не продемонстрував дій по прийняттю вказаної пропозиції, при цьому, саме по собі посилання на порушення процедури прийняття акта чи його оформлення, не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, оскільки не кожен дефект акта призводить до його неправомірності.
Щодо доводів Позивача, що він звертався до Відповідача із зверненнями про надання інформації щодо кількості вакантних посад керівного та оперативного складу в оперативних підрозділах центрального апарату ДФС України, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Дійсно Позивач звертався до Відповідача із відповідними Зверненнями (а.с. 19-21), на які останнім було надано відповіді (а.с. 48-51).
Проте, згідно наявних в матеріалах даної адміністративної справи Відповідей Відповідача, саме вакантні посади керівного та оперативного складу в оперативних підрозділах центрального апарату ДФС України, відсутні.
Щодо доводів Позивача про те, що ним подавались рапорти до ДФС України, колегія суддів звертає увагу, що будь-які докази вказаного в матеріалах даної адміністративної справи відсутні, та такі Сторонами надано не було, а колегією суддів не встановлено.
Викладені обставини та додані докази свідчать про відсутність порушень норм Кодексу законів про працю України при прийнятті оскаржуваного наказу від 31 травня             2021 року № 805-о, відтак колегія суддів вважає, що звільняючи ОСОБА_1 з посади Відповідач діяв відповідно до вимог трудового законодавства та не порушив прав Позивача.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ Відповідача від 31 травня 2021 року № 805-о «Про звільнення ОСОБА_1 » виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.
Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині поновлення Позивача на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідні.
Разом з тим, Позивачем в апеляційній скарзі наголошено, що оскільки він під час служби в органах податкової міліції ДФС України та на момент звільнення (на час виникнення спірних правовідносин) не мав статус державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу», на нього не поширювались вимоги даного Закону України, зокрема щодо припинення державної служби.
Дійсно, відповідно до пункту 17 частини 3 статті 3 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23 грудня 1993 року № 3781-XII (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» від          18 лютого 1992 року № 2135-XII (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами, зокрема органів доходів і зборів - оперативними підрозділами податкової міліції та підрозділами, які ведуть боротьбу з контрабандою.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин Позивач мав статус співробітника правоохоронного органу, зі спеціальним званням - підполковник податкової міліції, та займав посаду, що передбачає виконання оперативно-розшукової діяльності.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов помилкового висновку про застосування норм Закону України «Про державну службу» щодо особливостей звільнення державних службовців, оскільки Позивач під час служби в органах податкової міліції ДФС України та на момент звільнення не мав статус державного службовця.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вказана обставина є підставою для зміни спірного рішення у вищезазначеній мотивувальній частині.
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, в решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Змінити рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 лютого           2024 року виключивши з мотивувальної частини посилання на норми Закону України «Про державну службу».
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      Н.П. Бужак

                                                                                                                  Л.О. Костюк

Повний текст складено 27.06.2024 року.