П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/9378/23	

                                                                                                              Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г.
                                                                          Дата і місце ухвалення 04.03.2024р., м.Миколаїв
                      
П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

                        судді – доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                     судді –  Градовського Ю.М.
                                                     судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області,  в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.03.2023 № 0021706-2407-1403, № 0021709-2407-1403, № 0072095-2407-1403, № 0000034-2407-1403.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем оскаржувані податкові-повідомлення рішення були направлені на неправильну адресу, а тому останні підлягають скасуванню.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що направлення податкових-повідомлень рішень за неправильною адресою породжує для позивача негативні наслідки, а саме неотримання податкових-повідомлень рішень та як наслідок несвоєчасна сплата податкових зобов`язань, нарахування штрафних санкцій та пені, а також позбавлення права на подання скарги.
Відповідачем подано відзив, в якому зазначається про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з відомостями паспорта громадянина України позивачки (а.с. 10, зворотній бік) вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 04.03.2010 по 17.12.2013; АДРЕСА_2 з 24.12.2023 по теперішній час.
Відповідно до відповіді на запит від 04.08.2023 № 1403-2023-0001417 щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про реєстраційні дані фізичної особи – платника податків (а.с. 32) місцем проживання позивачки є АДРЕСА_1 .
Відповідач прийняв ППР щодо визначення позивачу грошового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (щодо нежитлового приміщення площею 487,4 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ):
від 28.03.2023 № 0000034-2407-1403 (форма «Ф») за 2019 рік на суму 15254,40 грн (а.с. 33);
від 28.03.2023 № 0021706-2407-1403 (форма «Ф») за 2020 рік на суму 21101,58 грн (а.с. 34);
від 28.03.2023 № 0072095-2407-1403 (форма «Ф») за 2021 рік на суму 29244,00 грн (а.с. 35);
від 28.03.2023 № 0021709-2407-1403 (форма «Ф») за 2022 рік на суму 23760,75 грн (а.с. 36).
У квітні 2023 року відповідач надіслав вищенаведені податкові повідомлення-рішення позивачці на адресу: АДРЕСА_1 , які не були отримані адресатом у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується довідкою установи поштового зв`язку про причини повернення / досилання (ф. 20) від 16.05.2023 (а.с. 40) і рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф. 119) № 5400501298995 (а.с. 39).
10.07.2023 представник позивачки звернувся до відповідача із адвокатським запитом №    10-07/1 про надання інформації щодо підстав виникнення у позивачки податкового боргу.
У листі від 14.07.2023 № 17550/6/14-29-24-02-03 відповідач повідомив представника позивачки, що у неї відсутній податковий борг. До вказаного листа відповідач додав копії корінців оскаржуваних податкових повідомлень-рішень (а.с. 8-9).
Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції, вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, зазначив, що неналежно врученні платнику податків податкові повідомлення-рішення не свідчить про їх протиправність. Позивачка у позовній заяві не навела жодних правових підстав протиправності таких рішень, крім неналежного їх вручення їй, зокрема, та не виключно:
- відсутності в неї обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за нежитлове приміщення площею 487,4 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;
- невірності розрахунку контролюючим органом розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;
- наявність підстав, передбачених підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, для звільнення позивачки від сплати вказаного податку у 2022 році.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.
Справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки регулюється статтею 266 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 №2755-VI зі змінами та доповненнями (далі - ПК України).
Відповідно до пп. 266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктом 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Відповідно до пп. 266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, податкове/податкові повідомлення - рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп. 266.7.1 п. 266.7 ст.266 Кодексу, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Підпунктом 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України передбачено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 ст.102 Кодексу (п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України).
Під час апеляційного розгляду справи колегія суддів встановила, що в ході проведення інвентаризації щодо повноти нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно листа Коблівської сільської ради від 15.02.2023 №246 (вх..№2484/5 від 21.02.2023) та відповідно до облікових даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, переданих до ДПС України, встановлено, що у власності ОСОБА_1 перебуває об`єкт нерухомого майна, а саме:
- база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 487,4кв.м. розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Враховуючи зазначені вище обставини, на виконання пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, ГУ ДПС у Миколаївській області сформовано та направлено платнику податків податкові повідомлення-рішення форми «Ф»:
- від 28.03.2023 №0000034-2407-1403, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік в розмірі 15 254,50грн.;
- від 28.03.2023 №0021706-2407-1403, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік в розмірі 21 101,58грн.;
- від 28.03.2023 №0072095-2407-1403, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік в розмірі 29 244грн.;
- від 28.03.2023 №0021709-2407-1403, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 рік в розмірі 23 760,75грн.
Перелічені вище податкові повідомлення-рішення форми «Ф» направлено засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу згідно даних державного реєстру фізичних осіб - платників податків, а саме: АДРЕСА_4 та які було повернуто без вручення, з відміткою пошти про причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання».
Як в апеляційній скарзі так і у позовній заяві ОСОБА_1 ,  не погоджуючись з прийнятими контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями, зазначає, що з 24.12.2013 року місце реєстрації позивача визначено - АДРЕСА_2 , однак, зазначені вище податкові повідомлення-рішення надіслані контролюючим органом за адресою: АДРЕСА_4 , чим на думку апелянта відповідачем порушено  п.42.2 ст.42 ПК України. 
В свою чергу, колегія суддів з цього приводу вважає за необхідне зазначити, що згідно з реєстраційними даними, що містяться в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та відповідно до наявної інформації звітних систем АІС «Податковий блок» адреса ОСОБА_1 значиться: АДРЕСА_4  (а.с.32).
Згідно з п. 70.2 ст. 70 ПК України до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься така інформація: прізвище, ім`я та по батькові; дата народження; місце народження (країна, область, район, населений пункт); місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство; серія, номер свідоцтва про народження, паспорта (аналогічні дані іншого документа, що посвідчує особу), ким і коли виданий.
Згідно п.70.7 ст. 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Пункти 1 та 2 розділу ІХ Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрів фізичних осіб платників податків унормовують, що фізичні особи зобов`язані подавати органам державної податкової служби відомості про зміну даних, які вносяться до Облікової картки або Повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання Заяви за формою N 5ДР (додаток 11) або за формою N 5ДРП (додаток 12) відповідно.
Фізичні особи подають особисто або через уповноважену особу зазначені заяви до органу державної податкової служби за місцем проживання, у разі зміни місця проживання - до органу державної податкової служби за новим місцем проживання, або за місцем отримання доходів, або за місцезнаходженням іншого об`єкта оподаткування.
Згідно п. 58.3 ст. 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Так, відповідно до п. 42.1 - 42.3 ст.42 ПК України, податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.
Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.
Пунктом 42.3 статті 42 ПК України передбачено, що у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, не знаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що податкове повідомлення - рішення та податкова вимога вважається належним чином надісланим (врученим) платнику податків, якщо його надіслано у порядку, визначеному ст. 42 Кодексу.
Разом з тим, жодна норма податкового законодавства не зобов`язує податковий орган здійснювати заходи для з`ясування причин невручення податкової вимоги, чи для вжиття додаткових заходів (як-то електронні засоби зв`язку тощо) щодо вручення податкової вимоги.
Відповідно до п. 45.1 ст. 45 ПК України, платник податків-фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків-фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків в контролюючому органі. Платник податків фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Отже, платник податків відповідно до норм чинного законодавства зобов`язаний визначити свою податкову адресу, і повідомити податковий орган про зміну свого місцезнаходження.
Колегія суддів приймає висновки  суду першої інстанції про те, що із системного аналізу пунктів 70.6 і 70.7 статті 70 ПК України із врахуванням принципу належного урядування слідує, що у разі звернення фізичної особи про зміну реєстрації місця проживання до відповідного органу, вона має законні очікування, що відповідні дані будуть передані до контролюючого органу, а отже, що вона виконала свій обов`язок щодо інформування контролюючого органу про зміну даних про реєстрацію місця свого проживання, однак слід зазначити, що  добросовісний платник податків, зобов`язаний забезпечити отримання кореспонденції, у разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.
Верховний Суд у постанові від 27.10.2020 №813/3922/17 висловив правову позицію, в якій зауважив на тому, що контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну персональних даних, останній, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.07.2022 по справі №120/479/21-а, в якій суд зазначив, що добросовісний платник податків, зобов`язаний забезпечити отримання кореспонденції, у разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен був володіти  відомостями про те, що місце проживанням позивачки є: АДРЕСА_2 , однак, оскаржувані податкові повідомлення-рішення надіслав на  адресу, яка  міститься в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та відповідно до наявної інформації звітних систем АІС «Податковий блок»: АДРЕСА_1 , разом з цим зазначені обставини не свідчать про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
При цьому, а ні в позовній заяві, а ні в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наводить  жодних правових підстав протиправності цих рішень, а саме щодо відсутності в неї обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за нежитлове приміщення площею 487,4 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; щодо невірності розрахунку контролюючим органом розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; щодо наявність підстав, передбачених підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, для звільнення позивачки від сплати вказаного податку у 2022 році.
Щодо доводів апелянта про те, що неналежно вручені податкові повідомлення рішення  породжують для платника податків юридичні наслідки, а саме наявності справи в суді першої інстанції  №400/14669/23 про стягнення податкового боргу, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд в постанові від 08.08.2018 у справі № 812/41/17 зазначив, що юридичним фактом, з настанням якого законодавець пов`язує реалізацію права контролюючого органу на примусове стягнення податкового боргу, у тому числі шляхом звернення до суду, є дотримання таких умов: надіслання платнику податкової вимоги рекомендованим листом з повідомленням про вручення чи вручення її особисто платнику або його законному чи уповноваженому представникові; сплив строку у 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Таким чином, зазначені обставини, а саме не отримання податкових повідомлень рішень, не можуть бути підставою для визнання їх  протиправними та скасування, а зазначений факт лише встановлює момент з якого платник податків є обізнаним про їх існування, а у податкового органу наступає право на примусове стягнення податкового боргу.
При цьому, з листа ГУ ДПС у Миколаївській області від 14.07.2023 р. №17550/6/14-29-24-02-03 на запит позивача було роз`яснено, що відповідно до п.п.266.10.1 п.266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний період на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачується фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення рішення, а тому враховуючи направлення їх на неправильну адресу відповідачем було надано  зазначені податкові повідомлення-рішення. Також, у зазначеному листі було зазначено, що станом  на 14.07.2023р. податковий борг відсутній.
Колегія суддів звертає увагу, що стаття 67 Конституції України встановлює обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятих відповідачем рішень згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що такі вказаним вище критеріям відповідають, тому відсутні підстави для визнання їх протиправними та скасування.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,- 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 04.07.2024 р. 

Суддя – доповідач:                                                                                  Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                       Ю.М. Градовський

         Суддя:                                                                                                        І.О. Турецька