ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року	Львів	Справа № 460/23317/23 пров. № А/857/6550/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі № 460/23317/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними,
суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,
час ухвалення рішення 12.02.2024,
місце ухвалення рішення м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення 12.02.2024,
В С Т А Н О В И В :
До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – апелянт, позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_3 ; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_3 з « 25» квітня 2022 року (дата його зникнення безвісті) по набрання рішенням законної сили.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у зв`язку із зникненням безвісти її сина - старшого солдата ОСОБА_3 , позивача 22.03.2023 звернулася до командира ВЧ НОМЕР_1 із заявою про виплату грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця, однак отримано відповідь, в якій було зазначено про те, що заявником не було надано необхідних та достатніх доказів для призначення такого забезпечення відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (далі по тексту - Порядок №884). При цьому, позивач зазначає, що у вищезазначеній відповіді не вказано відповідно до якого рішення, зокрема номеру та дати прийняття наказу командира військової частини, була прийнята така відмова, що позбавляє права на оскарження відповідного наказу.
15.07.2023 позивач повторно звернулася до відповідача із заявою до ВЧ НОМЕР_1 із заявою про виплату грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця до якої було долучено, на її думку, всі необхідні документи.
Зазначає, що на дану заяву не отримала ні призначення грошового забезпечення, ні відмови в такому призначенні.
Вважає, що така бездіяльність командира прямо суперечить Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх.
Оскільки така бездіяльність порушує її права, звернулася із цим позовом до суду для їх відновлення.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 у справі №460/23317/23 позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , що полягає у неприйнятті рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення на підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 15.07.2023 та доданих до неї документів; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.07.2023 про виплату грошового забезпечення разом із доданими до неї документами з прийняттям рішення щодо виплати або відмови у виплаті такого грошового забезпечення; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 429,44 грн.
Рішення суду першої інстанції оскаржила позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивачем разом із заявою про виплату грошового забезпечення від 15.07.2023 подано повний пакет документів, який передбачений Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців захоплених у полон або заручникам, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх. Отже, оскільки відповідний Порядок не передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, а позивач надав повний пакет документів, суд мав повноваження зобов`язати відповідача прийняти рішення.
Крім того, 02.03.2023 позивач отримала лист від відповідача, яким підтверджується невизнання позову позивачем та неврахування позиції суду, однак оскільки такий не є рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач не може оскаржити його в суді.
Таким чином, позивач позбавляється права на ефективний захист, оскільки рішення не відновлює порушені права, свободи та інтереси позивача, які були порушені відповідачем.
Окрім того, відповідач свідомо перешкоджає позивачу отримати грошове забезпечення, оскільки не надіслав до третього відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 сповіщення про зникнення військовослужбовця ОСОБА_3 .
Апелянт просила скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 у справі №460/23317/23 в повному обсязі; визнати протиправною бездіяльність відповідача у не виплаті грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_3 у невиплаті ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення безвісновідсутнього військовослужбовця ОСОБА_3 з 25.04.2022 по 02.10.2023.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності прийнятого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця - старшого солдата ОСОБА_3 , відповідачем допущено порушення пункту 5 Порядку №844.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції погодився із твердженнями позивача про наявність у спірних правовідносинах протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 , що полягає у неприйнятті рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення на підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 15.07.2023 та доданих до неї документів
Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця - старшого солдата ОСОБА_3 з 25.04.2022 по набрання рішенням законної сили, оскільки судом під час розгляду цієї справи встановлено протиправність бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 , що полягає у неприйнятті рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення на підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 15.07.2023 та доданих до неї документів, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 9, абзацу 2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції вважав, що належним та найбільш ефективним способом захисту прав, свобод та інтересів позивача згідно з п. 10 ч. 2 ст. 245 наведеного Кодексу, буде задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.07.2023 про виплату грошового забезпечення разом із доданими до неї документами з прийняттям рішення щодо виплати або відмови у виплаті такого грошового забезпечення.
При цьому, у ході розгляду заяви позивача, відповідачу слід з`ясувати (перевірити) всі обставини щодо осіб, які мають право на отримання такого грошового забезпечення, які наведені у пункті 7 Порядку №884, у тому числі, і щодо дотримання прав, свобод і інтересів таких осіб, та прийняти відповідне законне рішення на власний розсуд з дотриманням вимог пунктів 5-7 Порядку №884.
Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із наступного.
Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22.03.2023 ОСОБА_1 звернулася до ВЧ НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату їй, як матері, грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця - старшого солдата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
До заяви про виплату грошового забезпечення від 22.03.2023 у додатках вказані наступні документи: копія паспорта ОСОБА_1 ; копія довідки про присвоєння індивідуального податкового номера; копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ; банківські реквізити для отримання грошового забезпечення.
У відповідь на дану заяву від ВЧ НОМЕР_1 було отримано відповідь від 14.04.2023 (вих.№ 1/869/23), в якій зазначено, що підстав для виплати грошового забезпечення не вбачається, оскільки відсутні докази зникнення безвісти сина ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , а також докази на підтвердження, що син ОСОБА_3 не являвся (не являється) членом його сім`ї.
У матеріалах справи наявна заява позивача від 15.05.2023 про виплату грошового забезпечення, проте докази отримання такої заяви відповідачем до матеріалів позову не додано.
15.07.2023 ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 було подано заяву про виплату грошового забезпечення, яка зареєстрована старшим лейтенантом в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 . До заяви про виплату грошового забезпечення від 15.07.2023 у додатках вказані наступні документи: копія довідки про присвоєння індивідуального податкового номера; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; копія Довідки №09-03-04/86 від 15.05.2023; банківські реквізити для отримання грошового забезпечення.
Факту прийняття ВЧ НОМЕР_1 рішення за результатами розгляду заяви позивача від 15.07.2023 щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_3 – не встановлено.
Вважаючи, що у спірних правовідносинах ВЧ НОМЕР_1 допустила протиправну бездіяльність, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, отримавши заяву від 15.07.2023, не розглянула її та подані разом з нею документи протягом 15 днів та не прийняла рішення за результатами розгляду (щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення), ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.
Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (далі – Закон №2011-ХІІ).
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону №2011-XII).
У пункті 2 Розділу I «Загальні положення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України №260 від 07.07.2018, визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.
Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець (п.п.2 і 3 Розділу «XXX. Виплата грошового забезпечення у разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими» зазначеного Порядку №260).
За нормою ч. 6 ст. 9 Закону №2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці) визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 (далі – Порядок №884).
Згідно з п.п. 2-4 Порядку №884, у цьому Порядку під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби.
За військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються:
-          копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);
-          довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); 
-          копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);
-          копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);
-          копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до п. 5 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:
-          подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;
-          подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;
-          подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;
-          з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
При цьому, згідно з п. 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:
-          військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;
-          військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Проаналізувавши викладене у сукупності, у разі визнання військовослужбовця безвісти відсутнім за ним зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Така виплата грошового забезпечення здійснюється з дня зникнення військовослужбовця безвісти членам його сім`ї за їх заявою на ім`я командира військової частини. Своєю чергою, командир військової частини розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
Отже, відповідачем, ВЧ НОМЕР_1 , не виконано вимоги п. 5 №884, оскільки ним не прийнято обґрунтованого рішення за результатами розгляду заяви позивача разом з доданими документами та такі не були розглянуті по суті відповідно до Порядку №884.
Доцільно зауважити, що прийняття рішення про виплату грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, є виключною компетенцією військової частини, в якому проходив службу військовослужбовець.
Таким чином, оскільки заява ОСОБА_1 про виплату грошового забезпечення у встановленому законодавством порядку не розглянута, вказане є порушення відповідачем прав позивача.
У постанові Касаційного адміністративного суду від 17.04.2019 у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
У постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №160/6885/19, серед іншого зазначено, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.
Підсумовуючи викладене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за відсутності прийнятого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця - старшого солдата ОСОБА_3 , відповідачем допущено порушення п. 5 Порядку №844 та про наявність у спірних правовідносинах протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 , що полягає у неприйнятті рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення на підставі поданої позивачем заяви від 15.07.2023 та доданих до неї документів.
Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_3 з 25.04.2022 по 02.10.2023, колегія суддів зазначає таке.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
За усталеною позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 30.03.2021 у справі №400/1825/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20, від 27.09.2021 у справі №380/8727/20, від 22.09.2022 у справі №380/12913/21, дискреційні повноваження   це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених ст. 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
При цьому, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Рішення, що приймається суб`єктом владних повноважень у межах його дискреційних повноважень є правомірним лише за умови, що воно відповідає всім критеріям, які визначені ч. 2 ст. 2 КАС України. Це, зокрема, означає, що такий суб`єкт може довести в адміністративному суді те, що його рішення прийнято обґрунтовано (з урахуванням усіх обставин, що мають значення), безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
Суд також враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №806/965/17, від 27.09.2021 у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Повноваження суду при вирішенні справи визначені ст. 245 КАС України.
Частина 4 ст. 245 КАС України передбачає, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Верховний Суд у постановах від 23.12.2021 у справі №480/4737/19, від 08.02.2022 у справі №160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосудця за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Доцільно зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Судом встановлено, що ВЧ НОМЕР_1 не прийнято будь-якого рішення за результатами розгляду заяви позивача; матеріали про виплату грошового забезпечення не були розглянуті по суті відповідно до вказаного Порядку, що є порушенням п. 5 Порядку №884.
За наведеними вище положеннями Порядку №884, розгляд заяви позивача і доданих до неї документів повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення (про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення). Проте, у даному випадку таке рішення відповідачем не прийнято, що свідчить про недотримання ним встановленого законодавством порядку реалізації своїх повноважень.
Враховуючи, що питання наявності чи відсутності у позивача права на отримання грошового забезпечення відповідачем, за результатом поданих документів не вирішено, тому визначення судом конкретного рішення, яке має бути прийнято суб`єктом владних повноважень за результатом розгляду заяви, за умови, що передбаченого законом рішення такий суб`єкт ще не приймав, є передчасним і не відповідає засадам і завданню адміністративного судочинства, яке полягає у здійсненні судового контролю правомірності тих рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які ним прийняті, вчинені чи допущені.
Верховним Судом України сформовано правову позицію у постановах від 18.03.2014 у справі №21-11а14, від 22.04.2014 у справі №21-484а13, згідно з якою належним способом захисту порушених прав позивача є покладення на уповноважений орган обов`язку повторно розглянути заяву особи та прийняти рішення згідно вимог законодавства.
За таких обставин, з врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що належним способом захисту та відновлення порушених прав позивача у цій справі є зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 розглянути протягом 15 днів з дня набрання законної сили цим рішенням заяву ОСОБА_1 від 15.07.2023 відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», прийняти відповідне рішення та повідомити позивача про результати розгляду заяви.
Крім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо необхідності відповідачу при розгляді заяви позивача з`ясувати (перевірити) всі обставини щодо осіб, які мають право на отримання такого грошового забезпечення, які наведені у пункті 7 Порядку №884, у тому числі, і щодо дотримання прав, свобод і інтересів таких осіб, та прийняти відповідне законне рішення на власний розсуд з дотриманням вимог пунктів 5-7 Порядку №884.
Водночас, колегія суддів позбавлена права надавати оцінку листу ВЧ НОМЕР_1 від 18.02.2024, оскільки такий не існував станом на момент винесення рішення судом першої інстанції.
Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних відносин.
Доводи апелянта в іншій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір, однак не конкретизував таку щодо зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.07.2023 про виплату грошового забезпечення разом із доданими до неї документами з прийняттям рішення щодо виплати або відмови у виплаті такого грошового забезпечення та повідомлення про вказане рішення позивача у справі у письмовій формі.
З огляду на викладене оскаржене рішення суду від 12.02.2024 слід змінити у цій частині (абзац 3 резолютивної частини ), шляхом її зміни та доповнення та зобов`язати відповідача розглянути протягом 15 днів з дня набрання законної сили цим рішенням заяву ОСОБА_1 від 15.07.2023 відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» від 30.11.2016, прийняти відповідне рішення та повідомити позивача про результати розгляду заяви.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог статті 139 КАС України немає.
Керуючись ст.ст. 243, 245, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №460/23317/23 змінити шляхом зміни та доповнення абзацу 3 резолютивної частини та викласти його у такій редакції:
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути протягом 15 днів з дня набрання законної сили цим рішенням заяву ОСОБА_1 від 15.07.2023 відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» від 30.11.2016, прийняти відповідне рішення та повідомити ОСОБА_1 про результати розгляду заяви.
У решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №460/23317/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк