Ухвала
Іменем України
    
05 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 206/1782/24
провадження № 61-11721ск24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2024 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Барильської А. П., Макарова М. О., у справі за заявою комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2024 року комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» (далі - КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги») звернулося з заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.
 
Заява мотивована тим, що:
ОСОБА_1 07 квітня 2024 року було госпіталізовано до психіатричного стаціонару;
на думку комісії лікарів необхідність примусової госпіталізації хворого зумовлюється наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, стан відміни з галюцінозом, суїцидальна спроба. 
 
КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» просило:
ухвалити рішення про госпіталізацію ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди. 
 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року у складі судді: Поштаренко О. В., присяжних Бублейник Ю. Ю. і Лещенка К. М. :
заяву КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» задоволено; 
госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» для надання психіатричної допомоги особі без його усвідомленої згоди; 
роз`яснено, що заява фізичної особи або її законного представника про припинення надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути подана через три місяці з дня ухвалення рішення суду про госпіталізацію у примусовому порядку.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 
заява про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного стаціонару без його усвідомленої згоди обґрунтована, оскільки останній виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, а тому наявні підстави, передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» відмовлено. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею;
згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання;
питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком;
перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження №14-9свц18);
при скасуванні рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом було встановлено, що ОСОБА_1 на обліку, як психічнохвора людина, не перебуває. Дані стосовно того, що раніше він лікувався та примусово госпіталізовувався, у матеріалах даної справи відсутні. Доказів того, що ОСОБА_1 не має можливості самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, на час розгляду справи суду не надано. З наданого висновку огляду комісії лікарів-психіатрів чергового лікаря вбачається, що в ньому зазначений загальний опис про стан ОСОБА_1 , будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження його поведінки, що являє собою небезпеку для нього та оточуючих, ні висновок, ні матеріали справи не містять. У вказаному висновку встановлено діагноз: психічні та поведінкові розлади в наслідок вживання алкоголю, стан відміни з галюцінозом, суїцидальна спроба. Втім відповідні докази цьому у матеріалах справи відсутні;
ЄСПЛ вказав, що «особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п.39, Series A №33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (ZAICHENKO v. UKRAINE (No.2), №45797/09, §96-97, ЄСПЛ, від 26 лютого 2015 року);
норми статей 7, 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» конкретизують положення цього закону про презумпцію психічного здоров`я (стаття 3) і про те, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (стаття 4), а також статей 3,8 Конституції України, які визначають принцип верховенства права і обов`язок держави з утвердження і забезпечення прав і свобод людини, та частини другої статті 9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» про те, що обмеження прав громадян у вигляді примусового медичного огляду допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України;
тому апеляційний суд зробив висновок про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для госпіталізації ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди, а тому судове рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.
 
Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури 19 серпня 2024 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2024 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 12 лютого 2020 року у справі № 592/12704/19; від 13 червня 2018 року у справі № 206/5657/17.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
постанова апеляційного суду ухвалена з неправильним застосуванням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах і грубим порушенням норм процесуального права - статей 76-81,89, 263-265, 339-342 ЦПК України, відтак є незаконною та підлягає скасуванню;
судом апеляційної інстанції не враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 592/12704/19, відповідно до якої будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт у примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання та те, що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам. Також, судом апеляційної інстанції не взято до уваги та не застосовано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 206/5657/17, відповідно до яких апеляційний суд дійшов помилкових висновків про недоведеність заявником підстав відповідної заяви, оскільки суд допустив довільне трактування рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» і залишив без уваги ту обставину, що при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку до компетенції суду відноситься перевірка законності дій уповноважених державних органів у контексті вимог статей 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» у поєднанні з вимогами статей 279-282 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції);
скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих та не має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, що не відповідає фактичним обставинам справи. Висновком комісії лікарів-психіатрів встановлено усі ознаки тяжкого психічного розладу (поведінка, що являла собою небезпеку для самого себе); діагноз «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, стан відміни з галюцінозом. Суїцидальна спроба» та підтверджено обґрунтованість рішення про госпіталізацію у примусовому порядку відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Матеріали справи не містять інших протилежних за змістом медичних чи експертних висновків з цього питання. Доказів на спростування встановленого тяжкого психічного розладу у ОСОБА_1 адвокатом Івановою В. М. не надано;
судом апеляційної інстанції належної оцінки відповідним доказам щодо реального наміру ОСОБА_1 вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього шляхом суїцидальної спроби через повішання та особисто наданій усвідомленій згоді на лікування, не надано;
судом апеляційної інстанції, зокрема, при наявності усвідомленої згоди на лікування, думку ОСОБА_1 щодо його примусової госпіталізації та лікування, а також щодо незгоди з рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року не з`ясовано;
таким чином, відповідно до матеріалів справи та положень статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» наявні усі підстави для прийняття рішення про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги у примусовому порядку.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що 07 квітня 2024 року ОСОБА_3 був госпіталізований до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» лікарем-психіатром КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР Свіріним у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): психічні та поведінкові розлади в наслідок вживання алкоголю, стан відміни з галюцінозом. Суїцидальна спроба. Становить небезпеку для себе та оточуючих. 
 
При обстеженні психічного стану ОСОБА_3 в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» комісія лікарів виявила, що із хворим контакт носить формальний характер. Орієнтування всіх видів збережене. Напружений, тривожний. На питання відповідає переважно в плані заданого по суті, не розкривається. Зловживання алкоголем заперечує (п`ю не більше 50-150 мл., на вокзалі був тверезим). Не заперечує, що скоїти суїцидальну спробу наказували голоси, один з яких називається «ГЕНЕРАЛОМ». Омани сприйняття заперечує, поведінково не виявляє. Мислення уповільнене за темпом, в`язке. Інструкції виконує після повторювань. Критика до свого стану формальна. ОСОБА_3 було вставлено попередній діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, стан відміни з галюцінозом. Суїцидальна спроба. 
 
Лікар-психіатр ОСОБА_4 підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначила, що ОСОБА_3 необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах, оскільки спроби суїциду можуть повторюватись.
 
У заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали (частина перша та друга статті 340 ЦПК України).
 
Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку (частина перша та друга статті 342 ЦПК України).
 
ЄСПЛ вказав, що «тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (ZAICHENKO v. UKRAINE (No. 2), № 45797/09, § 96 - 97, ЄСПЛ, від 26 лютого 2015 року).
 
Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абзац 3 статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
 
Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
 
Примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу (див., зокрема, постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року в справі № 447/1095/21 (провадження № 61-17062св21), постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 травня 2024 року в справі № 206/3939/23 (провадження № 61-2692св24)).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року  в справі № 2-1/07 (провадження № 14-9cвц18) вказано, що:
«надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.
Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.      Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу».
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
Апеляційний суд встановив, що: 
ОСОБА_1 на обліку, як психічнохвора людина, не перебуває. Дані стосовно того, що раніше він лікувався та примусово госпіталізовувався, у матеріалах даної справи відсутні;
доказів того, що ОСОБА_1 не має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, на час розгляду справи суду не надано. 
з наданого висновку огляду комісії лікарів-психіатрів чергового лікаря (а. с.3 зворот) вбачається, що в ньому зазначений загальний опис про стан ОСОБА_1 будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження його поведінки, що являє собою небезпеку для нього та оточуючих, ні висновок ні матеріали справи не містять. У вказаному висновку встановлено діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, стан відміни з галюцінозом, суїцидальна спроба. Втім відповідні докази цьому у матеріалах справи відсутні.
 
За таких обставин, апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви про госпіталізацію особи для надання психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди. 
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 12 лютого 2020 року у справі № 592/12704/19; від 13 червня 2018 року у справі № 206/5657/17 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2024 року у справі за заявою комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков