П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/13531/22
Провадження № 22-ц/4815/771/24

Головуючий у Рівненському районному суді 
Рівненської області: суддя Красовський О.О.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено:
о 13 год. 01 хв. 23 квітня 2024 року у м. Рівне
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 03 травня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;

за участі: представників позивача – адвокатів Гладчук Зінаїди Яківни, ОСОБА_3 і представника відповідача – адвоката Незнамової Тетяни Олександрівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гладчук Зінаїди Яківни на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
в с т а н о в и в:
У вересні 2022 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме просила стягнути 275 764 гривні за продаж квартири, 85 360 гривень, які були перераховані на картковий рахунок Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі – АТ КБ "Приватбанк" або банк), 156 802, 32 гривні інфляційних втрат і 37 092, 52 гривні суми трьох відсотків річних.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що її дочка - ОСОБА_4 перебувала із відповідачем у шлюбі з 12 березня 2016 року по 18 січня 2022 року. 04 квітня 2016 року ОСОБА_1 видала довіреність ОСОБА_2 для продажу її квартири АДРЕСА_1 , яку 27 вересня 2018 року було продано на підставі договору купівлі-продажу за 275 764 гривень. Вважає, що кошти від продажу квартири були спрямовані для придбання іншого житла - квартири АДРЕСА_2 , яка в подальшому зареєстрована за ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 в усному порядку зверталася до відповідача з вимогою повернути їй грошові кошти, проте ОСОБА_2 пояснив, що гроші використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання квартири АДРЕСА_2 . 
Після розірвання шлюбу між відповідачем та ОСОБА_4 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ квартири АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим позивач вважає, що порушено її законні права та інтереси, через що і було пред`явлено позов на підставі ст.1212 ЦК України про витребування майна із чужого незаконного володіння. Вважає, що відповідач незаконно утримує її грошові кошти і користується ними без будь-яких правових підстав. 
Крім іншого, посилалася на те, що вона перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 81 360 гривень, які також просить повернути на її користь разом із інфляційними втратами та сумою трьох процентів річних. 
Згодом у судовому засіданні позивач просила залишити без розгляду позов у частині стягнення 81 360 гривень, 8 053, 17 гривень інфляційних втрат і 5 542, 10 гривень суми трьох процентів річних.
Ухвалою Рівненського районного суду від 01 квітня 2024 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 у частині стягнення 81 360 гривень, 8 053, 17 гривень інфляційних втрат і 5 542, 10 гривень суми трьох процентів річних.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
У поданій через свого представника – адвоката Гладчук З.Я. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав установленими, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати та задовольнити позов повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про помилковість тверджень суду щодо недоведеності саме позивачем обставини неповернення спірних грошей, а не відповідачем, а також відсутності доказів про звернення до правоохоронних органів.
Вважає, що самі по собі заперечення представника відповідача на довірливі стосунки між сторонами та обставини, за яких він повернув кошти, не є достовірним доказом, адже норма ч. 3 ст. 545 ЦК України вказує про те, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 
Зауважує, що суд ухвалив оскаржуване рішення на основі доказів, поданих відповідачем, які не стосуються предмета доказування, не встановив достовірності доказів і причинного зв`язку між спірними правовідносинами та обставинами надання інших довіреностей позивачем на користь ОСОБА_2 , оплатою комунальних послуг, фактично відступивши від предмета доказування.
Суд попередньої інстанції усупереч висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №520/4210/18, не встановив факту набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, а також відсутність для цього підстав. 
На її думку, належним чином не з`ясовано того, що до справи №569/4484/22, у якій Рівненський міський суд зробив висновок про недоведеність тієї обставини, що отримані за довіреністю гроші спрямовано на купівлю квартири, ОСОБА_1 не має відношення. Також вважає, що її право є порушеним з моменту пред`явлення ОСОБА_2 позову до її дочки, оскільки відповідач її раніше запевнив, що квартира АДРЕСА_2 буде лише і винятково одноосібною власністю ОСОБА_4 
Неправильне застосування норм матеріального права полягає у незастосуванні норм ст.ст. 1006 і 1212 ЦК України, які не є взаємовиключними – як про те вказував суд. 
Заявник покликається на правові позиції, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах у справі №910/8358/19, від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16, від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 23 червня 2020 року у справі №696/1693/15-ц. Незастосування цих висновків свідчить про порушення норм процесуального права.
У поданому відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Незнамова Т.О., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі довіреності від 04 квітня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В. і зареєстрованою в реєстрі за №654, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися (продати за ціною на власний розсуд, обміняти, здавати в оренду, передавати в заставу тощо) на умовах, на власний розсуд, належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 20-21). 
В подальшому, 27 вересня 2018 року, дану квартиру позивачем, від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу оплатно відчужено за 275 764 гривень на користь ОСОБА_5 . Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Т.В. і зареєстровано в реєстрі за відповідним номером (реєстраційний номер нерозбірливий) (а.с.22-23). Ці обставини визнаються сторонами та ними не заперечуються. 
Раніше, 15 вересня 2016 року, ОСОБА_4 , яка є дочкою позивача, відповідно до договору купівлі-продажу із ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В. і зареєстрованим у реєстрі за №1800, придбала за ціною у 185 527 гривень квартиру АДРЕСА_2 (а.с.24-25).
Сторонами не заперечується, що у квітні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , де просив визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності та визнати за кожною зі сторін право власності на частину цієї квартири (а.с.33-37). Судом попередньої інстанції встановлено, що ця квартира на підставі судового рішення визнана об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і визнано за кожною зі сторін право власності на частину цього нерухомого майна. 
Крім іншого, на а.с. 26-28 містяться копії письмової інформації від 19 жовтня 2021 року №HOTV500JHEJKRSSB АТ КБ "Приватбанк" про здійснення банківських операцій із перерахування на картковий рахунок № НОМЕР_1 із відділень зазначеної банківської установи у м. Нововолинськ Волинського ГРУ, а саме 02 квітня 2020 року – 36 360 гривень, 10 квітня 2020 року – 30 000 гривень та 13 травня 2020 року – 15 000 гривень, а всього 81 360 гривень.
Вважаючи, що її суб`єктивні цивільні права порушено відповідачем внаслідок неповернення грошових коштів, отриманих ним на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , де він діяв від її імені та в її інтересах як продавця, у вересні 2022 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення 275 764 гривень. 
Також просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 81 360 гривень, які перераховані нею на картковий рахунок відповідача в АТ КБ "Приватбанк".
З огляду на факт прострочення виконання грошових зобов`язань та з застосуванням правил ч. 2 ст. 625 ЦК України просила стягнути з відповідача 156 802, 32 гривні інфляційних втрат і 37 092, 52 гривні суми трьох процентів річних.
В подальшому, ухвалою Рівненського районного суду від 01 квітня 2024 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 у частині стягнення 81 360 гривень, 8 053, 17 гривень інфляційних втрат і 5 542, 10 гривень суми трьох процентів річних.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову, оскільки квартира АДРЕСА_2 була придбана за два роки до відчуження квартири АДРЕСА_1 . Тому цим фактом спростовуються доводи відповідача проте, що спірні кошти у розмірі 275 764 гривні були спрямовані на придбання квартири АДРЕСА_2 . Також встановлено, що оцінку цим обставинам уже надавав Рівненський міський суд Рівненської області у справі №569/4484/22, прийшовши до такого ж висновку. 
Не підтвердилися в судовому засіданні і твердження ОСОБА_1 про те, що 275 764 гривні використані на облаштування квартири АДРЕСА_2 , адже з`ясовано, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 проживали у цій квартирі ще до продажу квартири АДРЕСА_1 .
Також ОСОБА_1 23 жовтня 2019 року видано довіреність на ім`я ОСОБА_2 з метою оформлення та реєстрації прав власності на позивача житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_3 . Тобто ця довіреність була видана через три роки шість місяців після попередньої довіреності від 04 квітня 2016 року і через один рік після продажу квартири АДРЕСА_1 . Більше того, ОСОБА_4 як свою дочку ОСОБА_1 також мала змогу уповноважити на здійснення будь-яких дій відносно кожного із об`єктів нерухомості, проте двічі уповноважила на це відповідача. 
Щодо доказів, які свідчили б про неповернення спірних коштів у сумі 275 764 гривень, то їх судом не було здобуто і позивачем не надано. Матеріали справи також не містять відомостей стосовно звернення позивачки до правоохоронних органів відносно невиконання цивільно-правових зобов`язань відповідачем. 
Оскільки вимоги ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та суми трьох процентів річних є похідними від основної вимоги, тому в цій частині позову також відмовлено.
Проте з такими висновками погодитися не можна.
Згідно зі ст.ст. 11, 237, 244, 526, 530, 545, 614, 625, 1000, 1003, 1006, 1007, 1212, 1214 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Повірений зобов`язаний:
1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;
2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;
3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.
У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, з висновку, зробленого Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24 березня 2024 року у справі №458/229/18 (провадження №61-5932сво22), вбачається, що видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладення такого договору, і на такі правовідносини поширюється, зокрема, ст. 1006 ЦК України, яка визначає обов`язки повіреного передати довірителю все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Якщо між повіреним і довірителем немає домовленостей про встановлення строку передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, передача має відбуватися негайно. При цьому довірителю не потрібно пред`являти вимогу, оскільки п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України є винятком, що допускається ч. 2 ст. 530 ЦК України, яка регламентує строк виконання зобов`язання.
Приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_2 не спростував наявності презумпції своєї винуватості і прострочення ним грошового зобов`язання, адже будь-яких доказів про його виконання він не надав, а матеріали справи їх не містять. Тобто свій обов`язок, передбачений пунктом 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України, відповідач не виконав.
При цьому його доводи про те, що одержані ним за оплатне відчуження квартири АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 275 764 гривні були спрямовані в інтересах сім`ї на придбання та облаштування квартири АДРЕСА_2 , яка була об`єктом спільної сумісної власності його та ОСОБА_4 , є необґрунтованими, оскільки квартиру АДРЕСА_2 було придбано за два роки до продажу квартири АДРЕСА_1 .
Отже, зазначена сума підлягає до стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача.
Також слід стягнути із відповідача на користь ОСОБА_1 й 128 749, 15 гривень інфляційних втрат, адже повернути отримані ним за договором купівлі-продажу грошові кошти за відчуження квартири АДРЕСА_1 він повинен був негайно – як про це зазначено у пункті 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України. Тобто ОСОБА_2 прострочено грошове зобов`язання перед позивачем на суму у 275 764 гривні.
Розмір інфляційних втрат обчислюються таким чином.
Період прострочення грошового зобов`язання складає 1 393 дні, починаючи з 27 вересня 2018 року по 20 липня 2022 року.
Розрахунок здійснено за формулою: ІІС=(ІІ1 : 100) Х (ІІ2 : 100) Х (ІІЗ : 100) Х… (ІІZ : 100), де ІІ1 – індекс інфляції за перший місяць прострочення;
…
ІІZ – індекс інфляції за останній місяць прострочення.
ІІС (101, 70 : 100) Х 101, 40 :100) Х (100, 80 : 100) Х (101, 00 : 100) : 100, 50 : 100) Х (100, 90 : 100) Х (101, 00 : 100) Х (100, 70 : 100) Х (99, 50 : 100) Х (99, 40 : 100) Х (99, 70 : 100) Х (100, 70 : 100) Х (100, 70 : 100) Х (100, 10 : 100) Х (99, 80 : 100) Х (100, 20 : 100) Х (99, 70 : 100) Х (100, 80 : 100) Х (100, 80 : 100) Х (100, 30 : 100) Х (100, 20 : 100) Х (99, 40 : 100) Х (99, 80 : 100) Х (100, 50 : 100) Х (101, 00 :100) Х (101, 70 : 100) Х (100, 70 : 100) Х (101. 30 : 100) Х (100, 20 : 100) Х (100, 20 : 100) Х (100, 10 : 100) Х (99, 80 : 100) Х (101, 20 : 100) Х (100, 90 : 100) Х (100, 80 : 100) Х (100, 60 : 100) Х (101, 30 : 100) Х (101, 60 : 100) Х (104, 50 : 100) Х (103, 10 : 100) Х (102, 70 : 100) Х (103, 10 : 100) = 1, 46688166.
Отже, помноживши 275 764 гривні, щодо яких прострочено грошове зобов`язання, на індекс інфляції, який складає 1, 46688166, отримаємо 128 749, 15 гривень. 
Щодо трьох процентів річних від прострочених 275 764 гривні за час із 27 вересня 2018 року по 20 липня 2022 року, то з урахуванням 1 393 днів прострочення грошового зобов`язання з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення 31 550, 42 гривні.
Формула, за якою розраховується сума трьох процентів річних, є такою:
(Відсотки) = (сума боргу) Х (процентна ставка) /100% /365 Х (кількість днів);
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Як убачається, суд першої інстанції увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для прийняття постанови про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що спонукало до порушення норм процесуального права внаслідок помилкової оцінки доказів у справі та неправильного застосування норм матеріального права.
Оскільки судове рішення ухвалено не на користь відповідача, тому клопотання представника ОСОБА_2 – адвоката Незнамової Т.О. про стягнення витрат на правничу допомогу задоволеним бути не може.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гладчук Зінаїди Яківни задовольнити частково.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2024 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 275 764 (двісті сімдесят п`ять тисяч сімсот шістдесят чотири) гривні за порушення грошового зобов`язання, 128 749 (сто двадцять вісім тисяч сімсот сорок дев`ять) гривень 15 копійок інфляційних втрат та 31 550 (тридцять одна тисяча п`ятсот п`ятдесят) гривень 42 копійки суми трьох процентів річних. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повний текст постанови складено: 16.07.2024

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 С.В.Боймиструк

С.С.Шимків